Fordította

Farkas Veronika

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Lucy Diamond: Anything Could Happen

Anything Could Happen © Lucy Diamond, 2022

All rights reserved.

borítóterv © Micaela Alcaino

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2022

© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 641 423 6

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Laik Eszter

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Korrektúra Török Judit

Hannah-nak, Tomnak és Hollynak

Remélem, veletek csupa jó dolog történik majd

Prológus

RENGETEG ÉVVEL EZELŐTT

Lara már a következő reggel is pontosan azt érezte, mint előző este – noha akkor valószínűleg még mindketten zavarban voltak, és kótyagosak a másnaposságtól –, hogy egy új és jobb életbe kezdett. Vele. A boldogságtól és kialvatlanságtól szédelegve készítette el a kávét és egy-egy szelet pirítóst a maradék kenyérből, hogy utána együtt üldögéljenek az ágyban, lábukat összefonva, álmosan és elégedetten, alig szólva egymáshoz. Péntek reggel volt, úgyhogy Larának dolgoznia kellett mennie – a férfi minden próbálkozása hasztalannak bizonyult, hogy rábeszélje a lógásra.

– De este szabad vagyok – közölte Lara szégyenlősen. – Ha te is.

– Mindenképpen – biztosította a partnere. – Keressünk valami csodálatos találkahelyet, hogy megünnepelhessük: már huszonnégy órája ismerjük egymást. – Lekapta Lara New York-útikönyvét az éjjeliszekrényről, és lapozgatni kezdte. – Hé, mit szólnál a Grand Central pályaudvarhoz? – kérdezte. – Eljátszhatnánk, hogy egy film főszereplői vagyunk, és egymás felé szaladhatnánk, mint a szerelmesek, akiket elszakított egymástól az élet.

– Benne vagyok – válaszolta Lara, miközben sikertelenül próbálta eltitkolni, mennyire tetszenek neki a férfi szavai. Mint a szerelmesek! Vagyis ebből lesz valami, kettejükből; egy rendes, csodálatos kapcsolat, gondolta örömmel. Mintha az élete összes eseménye pontosan ehhez a pillanathoz vezetett volna, amelyben ott nyújtóznak a gyűrött lepedőn az esti programjukat tervezgetve, miközben a meleg, júniusi napfény sugara betűz a szakadt redőnyön át, és aranyba borítja a férfi csupasz vállát, a levegőben pedig a kissé égett pirítós illata terjeng. Élete összes apró-cseprő döntése, lépése és fordulata pontosan erre a helyre és ebbe a pillanatba terelgette ezt megelőző huszonhat évének labirintusán át. Még csak most ismerkedett meg a férfival, de az máris megtestesítette számára a mindenséget: az ajtót a jövőbe, ami hirtelen megtelt élénk, ragyogó színekkel. New York-i napjainak sora ott és akkor kezdte szétrobbantani szoros gubóját, készen arra, hogy kitárja szárnyait, és élete legjobb nyarába repüljön bele.

– Bár… az az állomás feltételezhetően hatalmas, nem? – kérdezte. – Hogy fogjuk megtalálni egymást?

– Jó kérdés – válaszolta a férfi, miközben végighúzta az ujját a lapon. Még az ujjai is szépek, gondolta Lara álmodozva, és azon merengett, vajon nem szokott-e a partnere zongorázni vagy gitározni. Hogyan lehet az ember ennyire biztos valakiben, amikor valójában ilyen sok mindent nem tud róla?

– Oké, úgy tűnik, odalent van egy nagyon puccos osztrigabár – folytatta a férfi. – Mit szólnál ahhoz, ha előtte találkoznánk? Hat harminckor? Nézd, mennyire menő – tette hozzá a képre mutatva. – Nem tudom biztosan, hogy megengedhetem-e magamnak, hogy konkrétan belépjek oda, de pár pillanatra úgy tehetnénk, mintha ilyen életet élnénk. Mielőtt átmegyünk valahova, ami jobban megfelel lapos kis pénztárcánknak. Mit szólsz?

– Hű – válaszolta Lara, miközben a férfinak támaszkodott, hogy megnézze a szóban forgó fotót. Társa bőre mézbarna volt, enyhe szappan- és kávéillatot árasztott. – Remek. A hat harminc tökéletesen hangzik. Azt hiszem, éppenhogy csak ki fogom bírni addig nélküled.

A férfi rávigyorgott, járomcsontján végigsiklott a lágy, reggeli napfény, haja kócosan meredezett. Lara azon gondolkozott, felfogta-e egyáltalán előző este, mennyire jóképű. Érezte, ahogy ismét lerészegedik a puszta közelségétől, teste melegétől. Olyan erős késztetés támadt benne, hogy hozzáérjen, hogy egyszer csak odanyúlt, és lesepert egy kóbor pirítósmorzsát az arcáról.

– Köszönöm – válaszolta a partnere. – Látod? Még egy ok, ami miatt jobb, hogy az életem része vagy.

Lara felnevetett, mert tudta, hogy szándékosan túloz, de a szavai valamiért mégis igaznak tűntek. Vonakodva lehámozta magát a férfiról.

– Bárcsak ne kellene dolgozni mennem – nyögött fel, miközben válogatni kezdett szegényes ruhatárában, és azon gondolkodott, nincs-e a lakótársának, Toninak valami szép felsője, amit kölcsönkérhetne. Olyan napnak tűnt ez számára, amikor valami szemrevalót kellene viselnie, hogy figyelmeztesse a világ többi részét: úgy árad belőle a boldogság, ahogy a víz tör fel egy szökőkútból.

A férfi felállt, begombolta az ingét.

– Én is azt kívánom – mondta. – Tényleg életem egyik legjobb éjszakája volt a tegnapi. Azt érzem, mintha minden megváltozott volna, te nem? – Úgy sandított a lányra, mintha gyengéd szavaitól sebezhetőnek érezné magát.

– De igen – válaszolta Lara. – Értem, mire gondolsz.

– Akkor találkozunk… – fintorgott a férfi, miközben fejben számolni kezdett, és magára húzta a farmerét. – Tíz és fél óra múlva? Kezdődik a visszaszámlálás.

Ismét megcsókolták egymást, bár még egyikük sem mosott fogat, majd szorosan összeölelkeztek. Lara érezte a férfi szívverését puha, gyűrött inge alatt. Annyira szereti, gondolta kábán. Tényleg nagyon-nagyon tetszett neki. A férfi még el sem hagyta a lakást, de ő máris érezte, ahogy sajogni kezd a szíve a hiányától. Azt az örömteli kínszenvedést, amelyet a távollétében kell majd átélnie. Persze, ha tudta volna, mi történik ezután, ki sem engedte volna a lakásból, hanem beteget jelentett volna a munkahelyén, és a gallérjánál fogva rángatja vissza a másikat az ágyába. Ehelyett viszont…

– Viszlát este, Lara – mondta a férfi, és kilépett az ajtón.

Első rész
TAVASZ

Első fejezet

Eliza a kőkerítésen ült, és még a kabátján át is érezte a mögötte lévő sövény szúrását, amikor egy mocskos fehér furgon lelassított a közelében. Pont időben. Amikor meglátta a jármű oldalán a logót, úgy felkavarodott a lelke, mint egy hógömb, amikor megrázzák: Steve Pickering, festés-burkolás. A felirat rossz minőségűnek és kezdetlegesnek tűnt, mintha egy olcsó stencillel vitték volna fel. A „Pickering” P-je még el is csúszott, mintha a feliratozó elköhintette volna magát a közepénél, vagy valami elterelte volna a figyelmét. Eliza megengedett magának egy megvető szájhúzást. Ha valaha is saját lakberendezési vállalkozást indítana – vagy bármilyen vállalkozást, ha már itt tartunk –, az biztos, hogy legalább egy kis erőfeszítést belerakna a márkaépítésbe. Eliza Spencer Csodálatos Átalakításainak nevezhetné. Vagy talán… A fejében végigfutott az összes lehetséges festő-mázoló szójáték. Glanc és flanc? – ráncolta az orrát. Festess, és fess lesz?

Mindegy. Pillanatnyilag más, sürgetőbb problémákkal kellett foglalkoznia. Az első számú: az a pufók képű, ritkás vörösesbarna hajú, pocakos férfi, aki éppen kimászott a furgonból, olyan esetlenül, mint egy medve a barlangból a téli álmából ébredezve.

Ma egy teljesen új fejezet kezdődik az életedben, biztatta Elizát a horoszkópos applikációja aznap reggel, és most hirtelen megjelentek a fejében ezek a szavak. Vágjunk hát bele, gondolta, miközben leugrott a kő mellvédről.

– Helló – mondta hűvösen, miközben magában nyugtázta, hogy a férfi pólója foltos, ősöreg edzőcipőjén pedig festékpöttyök éktelenkednek. Vagyis nemcsak rémes ember, hanem még igénytelen is, gondolta elítélően. Neki magának, amikor még rendes felnőttként élte az életét munkahellyel, meg minden, eszébe sem jutott volna ilyen mocskosan elhagyni az otthonát. Múltkor az élelmiszerboltban látott egy nőt, aki fürdőköpenyben érkezett vásárolni, olyan kócosan, mint aki akkor kelt ki az ágyból. Micsoda emberek ezek?

– Én vagyok a kétórása – mondta. Majd mivel nem bírta magában tartani, az is kibukott a száján: – Nem emlékszik rám?

A férfi húsos arca összeráncolódott a gondolkodástól, majd lepillantott a telefonjára, mielőtt bizonytalanul visszanézett volna Elizára.

– Mrs. Robinson? – kérdezte. Szinte hallani lehetett, milyen kínos lassúsággal csikorognak a fejében a fogaskerekek. Valószínűleg azon gondolkozott, elég idős-e egyáltalán ehhez az ügyfele. És hogy miről maradt le.

Eliza karba fonta a kezét a mellkasán, és topogni kezdett. Gyerünk, Steve, kapcsolj már, gondolta. Meg tudod csinálni.

– Maga árajánlatot kért tőlem… – szólalt meg a férfi, majd ismét a telefonjára pillantott, és megduplázódott a bizonytalanság a tekintetében. – Egy konyhafelújításra?

Eliza gúnyosan felhorkantott, a szükségesnél valamivel hangosabban, hogy leplezze, mennyire bántja a férfi értetlensége. Mindennek ellenére. Pedig több esze is lehetne. Ez a pasas egyértelműen nem emlékszik rá, hacsak nem kegyetlenségből játssza meg magát. Hatalmas üresség támadt benne; úgy érezte magát, mintha egy avokádó lenne, aminek teljesen kivájták a belsejét.

– Igen, azt kértem – válaszolta szenvtelen arccal. Még mindig semmi.

A férfi habozott, majd a házra mutatott.

– Hát… akkor most bemegyünk?

– Nem – felelte Eliza türelmetlenül, és zavaros érzelmei olcsó szellemeskedésnek adták át a helyüket, mert úgy tűnt számára, hogy csak ehhez maradt ereje. – Inkább ne tegyük. Mert nem én lakom itt, és szerintem nem lenne jó ötlet, ha betörnénk. Legalábbis egy csütörtöki napon. – Ő maga harminc kilométerrel odébb élt, Scarborough-ban. Ahhoz, hogy eljusson ide, két különböző buszra kellett felszállnia, majd gyalog megtennie a maradék távolságot a megállótól a házig, arról nem is beszélve, hogy reggel migrént kellett hazudnia az anyjának, hogy lóghasson az iskolából. És most itt áll, egy csinos kis ikerház előtt Whitby peremén, zakatoló szívvel, miközben Steve Pickering értetlenül méregeti. Kezdte azt kívánni, bárcsak ne fáradt volna ezzel az egésszel.

Végül eluralkodott rajta a csüggedtség, és felsóhajtott. Még ennyi év után is reménykedett legalább egy villanásnyi felismerésben. A vér szavában.

– Én nem Mrs. Robinson vagyok – magyarázta összeszorított fogakkal, mivel most már világos volt, hogy erre a férfi magától nem fog rájönni. – Hanem Eliza. Eliza Spencer. A lányod.

A pasas képére döbbenet ült ki, majd pislogott párat, és megfejthetetlen arckifejezést öltött. Szeretet vagy megbánás tükröződik rajta? Elszörnyedés? – próbálta megfejteni Eliza, aki alig kapott levegőt, miközben ott álltak egymást bámulva még néhány intenzív, szívet dobogtató pillanatig.

– Szia, Eliza – felelte végül a férfi. – Hűha. Azt a mindenit. Hány éves is lehetsz? Tizenhét? – Megcsóválta a fejét. – Hűha – ismételte meg, mintha semmi más nem jutna eszébe.

A lánya a szemét forgatta, miközben olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy később, amikor már hazafelé tartott a buszon, félhold alakú benyomódásokat talált a tenyerén, amiket a körme okozott. Az ég szerelmére. Ennyi? Az apja reménytelen. Borzalmas ember. Képes lenne ennél egyértelműbbé tenni, hogy mennyire nem érdekli a lánya?

– Tizennyolc – válaszolta csípősen. – Felnőtt vagyok. És azért szerveztem meg ezt a találkozót, mert pár dologra választ szeretnék kapni. Szükségem lenne néhány válaszra, jó? Apa – tette hozzá a miheztartás végett.

Csak képzelődött, vagy az apja tényleg megborzongott egy pillanatra? Széles válla beesett, és pár hosszú másodpercen át csak az aszfaltot bámulta. A szél hidegen és rosszindulatúan fújt Eliza arcába, aki érezte, hogy könnybe lábad a szeme. Remek. Most úgy fog tűnni, mintha sírna, gondolta, miközben dühösen törölgette az arcát a dzsekije ujjával. Az apja végül felemelte a fejét, és megszólalt.

– Figyelj, szerintem ezt inkább odabent kellene megbeszélnünk – mondta morcosan, egy újabb elkeseredett pillantást vetve a házra.

– Én nem itt lakom! – ismételte meg Eliza, miközben idegesen a levegőbe emelte a kezét. Istenem, ez a fickó tényleg ennyire lassú felfogású lenne? Hányszor kell még elmondania neki? Bár van némi igazsága, ismerte be duzzogva a következő másodpercben. Senki nem teregeti ki szívesen a szennyesét az utcán.

– De beülhetünk a furgonba – javasolta némi hallgatás után. – Ha ennyire szégyellsz idekint beszélgetni velem.

A pasas habozott, végigsimított a fején. Ráférne egy hajvágás, nyugtázta Eliza, aki másodpercről másodpercre egyre mélyebb megvetést érzett iránta. Szánalmas egy alak! Anyának igaza volt, tényleg jobb nekik nélküle. Rémes egy olyan ember rokonának lenni, mint Steve Pickering, most, hogy a saját szemével látja, milyen gyenge és elhanyagolt.

– Nézd, Eliza – szólalt meg a férfi, majd ismét elhallgatott. Mintha nem tudta volna eldönteni, mit tegyen. – Nem vagyok biztos benne, hogy sok értelme lenne ennek a beszélgetésnek – folytatta végül olyan gyengéd hangon, hogy szinte hihetetlennek tűnt, hogy ilyen kemény szavakat mondott ki.

Elizában fellángolt a düh, és teljesen átvette felette az uralmat.

– Jé, milyen kibaszottul meglepő – csattant fel, olyan gyűlölettel bámulva az apját, hogy szinte úgy érezte, megperzseli a tekintete, ha elég ideig bámulja. És a furgonját is felrobbanthatná vele, ha már itt tartunk. Sőt lángra lobbanthatná a sövényt. – És én még azt hittem, mindketten képesek leszünk felnőttként kezelni ezt a helyzetet. Helyrehozni a kapcsolatunkat. Megpróbálni közelebb kerülni egymáshoz, mint két emberi lény, de…

– Eliza, hagyd abba – vágott közbe a férfi, majd csüggedtnek tűnő mozdulattal megdörzsölte az arcát. Talán még egy kis szomorúság is tükröződött rajta, alaposabban megnézve. Most, hogy a szél alábbhagyott, Eliza még a borostája recsegését is hallotta. – Nem mondta el neked, ugye? Egyáltalán nem mondta el neked.

Eliza meghökkent.

– Mit?

– Hogy… – Az apja válla ismét beesett. Alig bírt a lányra nézni, inkább az igénytelenül kifestett furgonja felé pillantott. – Most, hogy belegondolok, tényleg üljünk be inkább a kocsiba. Beszéljük meg normálisan ahelyett, hogy…

– Csak mondd el – szakította félbe Eliza, aki képtelen lett volna ezt még tovább húzni. – Kérlek. Bármi is az.

– Oké – válaszolta a férfi nagyot sóhajtva. – Hát… a lényeg az, hogy nem én vagyok az apád. Ezért szakítottunk anyáddal. Rendben? Sajnálom, kedvesem – tette hozzá váratlanul könnybe lábadó szemmel. – Teljesen összetört a dolog. Mert… érted. – Reszelőssé vált a hangja. – Mert nagyon szerettem az apád lenni. De…

Eliza pislogni kezdett, mert csak most fogta fel, amit hallott. Nem én vagyok az apád. Rendben? Nem, ez egyáltalán nincs rendben. Minden egyes szó úgy hatott, mintha kőműveskalapáccsal csapkodnák ki a levegőt a tüdejéből.

– Nem te vagy… – krákogta, de megtört a hangja. – Nos, akkor ki az? Ki az apám?

Az apja vállrántása szinte bocsánatkérőnek, sőt gyászosnak tűnt.

– Nem tudom, Eliza. Sajnálom – ismételte meg. – Erről anyukádat kell megkérdezned. Nekem fogalmam sincs róla.

Eliza megújult indulattal meredt rá, mert amit a férfi megpróbált beadni neki, az nem lehetett igaz. Egyszerűen nem lehetett.

– Nem hiszek neked! – felelte. – Istenem! Még most sem tudsz őszinte lenni. Képtelen vagy beismerni, mekkora szemétládaként viselkedtél velem is, és vele is. – Hátat fordított a férfinak, részben azért, hogy az ne lássa a szemébe toluló forró könnyeket. – Hát, akkor tűnj a fenébe. Mi nagy ívben teszünk rá. Amúgy sincs rád szükségünk!

Miközben elmasírozott, valami elpattant benne. A remény, ami mostanáig éltette, hirtelen darabokra tört, csak bénító nyugtalanságot hagyott maga után. Nem lehet igaz, amit a férfi mondott, ugye? Mert akkor ki ő egyáltalán, ha nem Steve Pickering lánya? És mit jelent ez az egész?

– Hé!

A férfi kiáltása váratlanul érte, mozdulatlanná dermedt a járdán. A pasas már visszaült a furgonjába, melléhajtott, és kihajolt az ablakon. Eliza szíve zakatolni kezdett, két keze ökölbe szorult a várakozástól.

– Mi az?

A férfi most már bosszúsnak tűnt, összehúzott szemmel méregette.

– Egyébként te írtad rólam azokat a fiktív értékeléseket?

Eliza a szemét dörzsölve próbálta elűzni a könnyeit.

– Nem tudom, miről beszélsz – nyögte ki fensőbbségesen.

– Szerintem tudod – válaszolta a pasas. – És boldog volnék, ha leszednéd őket. Ez nem játék, jó? Én semmi rosszat nem csináltam. Kérdezd csak meg anyukádat, ha nekem nem hiszed el.

Azzal elhajtott, maga mögött hagyva az összetört, pár pillanatig levegőt sem kapó lányt, akinek mintha még a talaj is megremegett és meghasadt volna a lába alatt. A furgon eltűnt a következő sarkon, Eliza egyedül maradt. Úgy érezte magát, mintha csak egy kép lenne egy számítógép kijelzőjén, ami pixelekre esik szét, mielőtt egy másik, korábban ismeretlen alakká áll össze; a régi énje megerősítés hiányában eltűnt. De ki maradt a helyén?

A szél ismét feltámadt körülötte, megcibálta hosszú, gesztenyeszínű haját. Eliza zsebre vágta a kezét, lehajtotta a fejét, és elindult a buszmegálló felé. Még egy utolsó könnycsepp hullott le álláról az aszfaltra, és még egyszer dühösen szipogott egyet. Azért jött ide, hogy válaszokat kapjon, de csak még több kérdéssel távozik. Szóval, most mi legyen?

Második fejezet

Miközben a lánya könnyes képpel főtt a saját levében a Whitbyből hazafelé tartó buszon, Lara Spencer dolgozott, szokása szerint dupla kormányos autójának az anyósüléséről figyelve, ahogy egyik tanulója a másik után fullasztja le a motort, csikorgatja a váltót, vagy szerencsés esetben lassan és incidensek nélkül végigdöcög Scarborough csendes mellékutcáin. Amikor még csak tanulta a szakmát, optimistán úgy képzelte, az egész országot bekocsikázza majd, valójában azonban ugyanazokat a külvárosi utcákat rótta egyik hétről a másikra. Autóvezetésből élt ugyan, de soha nem jutott el sehova, csak végtelen ipszilonfordulókat tett meg néma zsákutcákban; nagyjából így tudta volna összefoglalni az életét. Ugyanakkor ebből a munkából engedhette meg magának a jelzáloghitelét, a meleg lakását, önmaga és Eliza eltartását, és ez a lényeg. Nem?

Ezen a csütörtök délutánon a tizennyolc éves Jake Watsont oktatta, aki mindig szórakoztató társaságnak bizonyult, még ha néha egy kicsit szélsőségesnek is.

– Próbált már megölni valakit a tekintetével? – kérdezte például a fiú egy körforgalom közepén, mintha csak Lara róla alkotott magánvéleményét próbálná megerősíteni.

– Indexelj balra – felelte Lara. – A következő kijáratnál. Ez az. – Megvárta, amíg a fiú biztonságosan kikeveredik a manőverből, mielőtt válaszolt volna. – Mit kérdeztél? Hogy öltem-e már embert? Mármint a tekintetemmel?

– Igen – rántotta Jake a sebességváltót kettesből hármasba. – Tudja, úgy, hogy nagyon erősen rámered? Így…

– Szemeket az útra, Jake – szólt rá Lara automatikusan, amikor a fiú felé fordult, valószínűleg azért, hogy bemutassa a dolgot. Jézusom, egy ölni képes tekintet az utolsó dolog, amire az ember vágyik, amikor egy fiatalembert próbál megtanítani egy óránként ötven kilométerrel haladó gépjármű kezelésére. – Koncentrálj arra, amit csinálsz. Nézz bele a visszapillantóba. Látod? A mögötted haladó autó előzésre készül.

A fiú cöccögött.

– De sietős valakinek – jegyezte meg inkább egy zsörtölődő ötvenes hangján, mintsem egy tizenéves stílusában. – És ez az idióta még a megengedett sebességet is túllépi.

Larának el kellett rejtenie a mosolyát fensőbbséges hangneme hallatán.

– Hála az égnek, hogy te túlságosan lelkiismeretes sofőr vagy ahhoz, hogy ilyet csinálj.

A fiú elvigyorodott.

– Ugye? De mindegy, szóval próbálta már?

– Mit, megölni valakit a tekintetemmel? Nem – jelentette ki Lara határozottan. De azért elég jól szórakozott a kérdésen. Jake Watsonról egyelőre annyit tudott, hogy a fiú egy kellemes utcában lakik, amelyet ötvenes években épült házak szegélyeznek, és ahol az emberek rendben tartják az előkertjüket, és ügyelnek arra, hogy a kocsijuk mindig makulátlanul tiszta legyen. Az anyja néha integetett neki az ajtóból, és többször is előfordult, hogy eközben kötényt viselt, ami süteménysütésre vagy valami hasonló háztartási istennősködésre utalt. Ez csupa hétköznapi dolognak tűnik – erre Jake mégis arról kérdezgeti ártatlan tekintettel, váratlanul, hogy szokott-e embereket ölni. Annak ellenére, hogy valami azt súgta neki, ez a téma ingoványos területre vezethet, úgy feltámadt benne a kíváncsiság, hogy muszáj volt megkérdeznie:

– Miért, te igen?

Jake vállat vont.

– Hát, egyszer epilepsziás rohamot váltottam ki a franciatanáromból még tizedikben, úgyhogy… érti. Azt hiszem, igen. Elég csúnya volt.

– Istenem. – Lara finoman korrigált a kormánnyal, amikor a fiú elkezdett átsodródni a záróvonalon. – Maradj a sávodban – szólt rá, miközben visszaterelte az autót. – Ma ne öljünk meg senkit, jó?

Jake vidáman felhorkantott. Jesszusom, de cuki, gondolta magában Lara. Különösen szerette azokat a fiatal csodabogarakat, akik hozzá kerültek, azokat, akik annyira önmaguk, és olyan nagyon különböznek mindenki mástól. De önkéntelenül is felmerült benne a kérdés, hogy a feddhetetlennek tűnő, kötényviselő Mrs. Watson vajon hogyan birkózik meg az ilyen beszélgetésekkel.

– Mi újság az egyetemmel? – kérdezte, hogy témát váltson. – Mik a terveid a következő évre?

Többek között ezt szerette nagyon azokban a kamaszokban, akiket tanított: hogy világítótoronyként ragyognak előttük az élettel kapcsolatos nagy reményeik. Egyetemi jelentkezésekről meséltek neki, gyakornoki állásról, munkainterjúkról és szakmai képzésekről. Néhányan szégyenlősen a barátjukat vagy barátnőjüket is megemlítették; az egyik fiú néhány éve előbb vallotta be neki, hogy meleg, mint a szüleinek. Persze nemcsak álmokról és kívánságokról szólt az életük, hanem fájdalmas helyzetekről is. Lara nem egy tanítványának a karján vett észre önsebzésből eredő nyomokat, és néha feldúltan töprengett azon, vajon milyen fájdalmakat rejtenek az életük árnyas oldalai. Mások neki öntötték ki a szívüket az első párkapcsolatuk elmúlásáról, a szüleik válásáról, a vizsgadrukkról és a csalódásaikról. Tavaly egy olyan lány is járt hozzá, Romilly, aki hétről hétre egyre vékonyabbnak tűnt, amíg végül el nem ájult a volán mögött a gyengeségtől, mert annyira kiéheztette magát. Abba is kellett hagynia az autóvezetői tanfolyamot, és Lara azóta sem hallott felőle.

Amikor a tanítványai ilyen nehéz időszakokon mentek át, azzal vigasztalta magát, hogy legalább megtanít nekik egy hasznos készséget, ami komoly és lényeges változást jelenthet az életükben. Mindent egybevetve nagyon nehezére esett volna elkerülnie, hogy megkedvelje a legtöbb tanítványát; imádta a lelkierejüket és a lelkesedésüket.

Vegyük például Jake-et. A fiú ott ült, és nagy beleéléssel magyarázott neki a tengerbiológiával kapcsolatos tanulmányi terveiről, amit egy teljesen elszállt előadás követett a halak boldogságáról.

– Úgy értem, az emberek azt hiszik, hogy a halak egyszerűen, izé, hidegvérűek, nem? Hogy nincsenek érzelmeik vagy túl sok eszük. Pedig annyira érdekesek – magyarázta, miközben diadalittasan felgyorsított egy sikeres ipszilonforduló végén.

– Ha te mondod, elhiszem – válaszolta Lara magában mosolyogva. De kicsit belehasított az irigység, mint mindig, amikor a tanítványai terveit hallgatta, főleg mivel kamaszkorában egyáltalán nem úgy tervezte, hogy autóvezetés-oktató lesz. Akkoriban az volt a célja, hogy maga mögött hagyja csendes cumbriai szülővárosát London ragyogásáért, kitanulja az újságírószakmát, nyüzsgő, huszonévesekkel teli irodák hangzavarában fog dolgozni, mindig feketében jár majd, gyönyörű lesz a haja, és esténként bohém bárokban borozgat. És pár évig sikerült is beteljesítenie mindezt, sőt. Amíg…

Megszólalt mögöttük egy sziréna, egy lámpáit kéken villogtató mentőautóé.

– Oké, lassíts, sorolj le balra, utat kell adnod neki – utasította Jake-et.

– Üldözőbe vettek a szövetségiek! – kiáltott fel a fiú, aki izgalmában lassítani is elfelejtett, miközben elrántotta az autó kormányát.

– Taposs a fékre – mondta Lara, miközben a mentőautó megjelent a visszapillantójában, és egyre hangosabbá vált a sziréna. – Fékezz!

Végül neki kellett rátaposnia a saját pedáljára, és a kocsi nagy rándulással megállt, miközben a másik jármű elrobogott mellette. Larának le kellett küzdenie a késztetést, hogy keresztet vessen, ahogy az anyja csinálta mindig, ha mentőautót vagy temetési menetet látott. Ő maga egyáltalán nem volt babonás, de tudta, hogy az élet nagy meglepetésekkel szolgálhat, és nem mindig kellemesekkel.

– Sajnálom – mondta Jake restelkedve.

– És ebben az országban amúgy is „rendőröknek” nevezzük őket – piszkálta Lara, miközben a fiú összeszedte magát. – Vagy ha már itt tartunk, ezeket a szirénázó, nagy fehér furgonokat „mentőautóknak”. Oké, hozd egyenesbe, és menjünk tovább.

Scarborough északi külvárosában kocsikáztak éppen, azon a környéken, ahol Lara és Eliza éltek már tizennyolc éve. Lara életében éppen hatalmas vihar dúlt, amikor ideköltözött. Öt hónapos terhesen hagyta ott az állását és kicsiny, észak-londoni társbérletét, hogy nagy reményeket táplálva mindent elölről kezdjen Steve-vel. A világa azóta sokkal kényelmesebb tempót vett fel, és sikerült otthonra lelnie ezen az új helyen, ahol imádta a hatalmas eget, a homokos tengerpartokat és a régimódi promenádot. Mivel itt nem tudta volna divatújságíróként folytatni a karrierjét – a költözése idején még gyerekcipőben járt az internet, a szakma pedig eléggé London körül forgott –, elvégzett egy autóvezetés-oktatói képzést, hogy átmenetileg abból tartsa el magát, meglehetősen véletlenszerűen választva, amikor a párkapcsolata befuccsolt, és a gyermeke miatt szüksége volt egy új tervre. Mi mást csinálhatott volna azon kívül, hogy az évad legmenőbb ruhaszegélyeiről és nadrágszabásairól ír? Tanuló vezetőket oktathatott. És ennyi. Oké, gondolta, amikor beiratkozott a tanfolyamra, átmenetileg ad ennek a dolognak egy esélyt, utána folytatja az újságírást, ha rendeződik egy kicsit az élete. De tizenöt évvel később valahogy még mindig itt ült, még mindig óraidőpontokat egyeztetett és vizsgákat beszélt meg ugyanazokon az utakon kocsikázva, miközben a nap újra és újra felkelt és lenyugodott, az évszakok pedig lassan követték egymást körülötte. Már kora tavasz volt, nagy esőkkel és frissítő széllel; az évnek abban a szakában jártak, amikor az összes tanítványa nagyon gyorsan bensőséges kapcsolatba került az ablaktörlővel.

– De hogyan fogsz majd megismerkedni egy új férfival, ha egész nap kamaszokat tanítasz vezetni? – méltatlankodott időnként legjobb barátnője, Heidi, és valóban, Lara fiatalok között töltötte az ideje legnagyobb részét, és a kocsija utasterét az olcsó parfümük és hajbalzsamuk illata itatta át. Ha az ember autóvezetést tanít, akkor nincs része irodai flörtölésben, nem beszélgethet vonzó kollégákkal az ivóvízcsapnál, hogy egy kicsit megugorjon a pulzusa. De egyébként is, hogyan szoktak megismerkedni az emberek a lelki társukkal? Ez az egész olyan megtervezhetetlennek tűnik. Heidi például teljesen véletlenül elegyedett szóba Jimmel, aki azóta a férje lett, amikor húsz évvel ezelőtt egymás mellett kaptak helyet egy Violent Femmes-fellépésen. Lara bátyja, Richie egy sheffieldi buszmegállóban ismerkedett meg a férjével, Jordannel, miután lefújták a vasúti járatukat; most már együtt élnek Aucklandben, és nemrég ünnepelték a tizedik házassági évfordulójukat. Ha belegondol az ember, hogy ezek a tökéletes párok pusztán azért találkoztak, mert egymás mellé osztották a jegyüket egy koncerten, vagy mert ugyanazt a vonatot akarták elérni… Lara szinte fel sem tudta fogni, hogy az is előfordulhatott volna, hogy az útjaik soha nem keresztezik egymást. És mi van, ha az ember találkozott a lelki társával, csak szinte azonnal újra el is vesztette? Talán jobb nem is agyalni ezen.

Azon kapta magát, hogy Jake-en és a tengerbiológia iránt táplált rajongásán gondolkozik, miközben hazafelé tart a nap végén. A fiú mesélt neki a „szájban kihordás” nevű jelenségről, amikor bizonyos halfajok a szájukban tartva óvják megtermékenyített petéiket, ami azt jelenti, hogy az adott egyed ezalatt nem tud enni, talán azért, mert attól tart, hogy az élelemmel együtt a kicsinyeit is lenyelné. Micsoda áldozatokat hoznak egyes szülők – akár emberek, akár halak! Elmerengett azon, vajon milyen érzés lehet, amikor a halanyukák végre szabadon merik engedni az ivadékaikat abban a reményben, hogy már egyedül is fenn tudják tartani magukat, és biztonságban úszkálhatnak. Tompán felnevetett, amikor felismerte, mi késztette arra, hogy ezen töprengjen. Nem meglepő, hogy erre terelődtek a gondolatai.

A lánya, Eliza ősszel egyetemre készült menni, amennyiben ezt a vizsgaeredményei is lehetővé teszik, ami azt jelentette, hogy elhagyja őt. Bár Lara örült, hogy megnyílik a gyermeke előtt a világ, nem tagadhatta, hogy ezzel együtt görcsbe is rándult a gyomra a gondolattól, hogy hosszú évek óta először teljesen egyedül marad. Néha, miközben ébren feküdt az ágyában az éjszaka közepén, folyamatosan ugyanazok a kérdések kergették egymást a fejében. Mivel fogja kitölteni az estéit és a hétvégéit? Hogyan boldogul majd egy néma, üres házban, ahol senkivel nem beszélheti meg a napját, senkivel nem nevetgél és szólja le az ócska tévéműsorokat, és senkit nem nyaggathat ezredszer is, hogy szedje már össze a vizes törölközőjét a fürdőszoba padlójáról? Ismét az anyukája jutott eszébe, aki a hét minden napjára kitűzött maga elé valami házimunkát, csak hogy „legyen mit várnia”. Lara nem ilyen jövőt kívánt magának. De mi mással tölthetné ki azt az űrt, amit Eliza hagy majd maga után? Ki ő a gyermeke nélkül?

– Szia, kicsim – kiáltott be, miközben belépett apró, sorházi lakásukba, ami nagyjából másfél kilométerre lehetett a várostól. Innen, a dombtetőről még a tenger is látszott a fürdőszoba ablakából; ha az ember eléggé kihajolt, nézhette a vizet a sirályokkal teli éggel együtt. Aznap este Larát felhangosított zene lüktetése fogadta odafentről, ami azt jelentette, hogy Eliza migrénje feltételezhetően alábbhagyott.

– Megjöttem! – kiáltotta Lara, de nem érkezett válasz.

Hát jó. Akkor nekilát elkészíteni a vacsorát. Eliza minden csütörtök este Partridge-ék gyermekére vigyázott három házzal odébb, úgyhogy nem maradt ideje bonyolultabb fogásokra. Aznap a serpenyőben sült tészta mellett döntött. Megszeretgette a macskát, utána kezet mosott, bekapcsolta a rádiót, és hagymát kezdett aprítani. Éppen a híreket olvasták be. Lara elfintorodott, amikor az a kínai víznyelő került szóba, amitől egyszer csak minden előjel nélkül beomlott egy forgalmas kereszteződés. Ötven méter mély gödör keletkezett, tájékoztatta a hírolvasó komor hangon. Egy egész buszt és több másik járművet is elnyelt, az áldozatok pontos száma még ismeretlen.

Ettől egy pillanatra megállt a kezében a kés, miközben megpróbálta elképzelni, milyen érzés lehet, ha az ember alatt egyszer csak megnyílik az aszfalt. Lenne ideje egyáltalán felfogni, mi történik, miközben lezuhan a mélybe? Imádkozna, sikoltozna, vagy belekapaszkodna a mellette ülőbe a buszon? Lelki szemei előtt megjelent a szörnyű becsapódás ereje, amit döbbent némaság követ, és a helyszín felett repkedő madarak ijedt rikoltozása.

Megborzongott, majd folytatta a hagymavágást. Eliza ebben a pillanatban robbant be a konyhába feldúlt arccal.

– Szia – köszöntötte Lara meglepetten. – Minden rendben?

A kérdésére csak egy megvető horkantás érkezett válaszul.

– Azt kérdezi, minden rendben van-e – kommentálta Eliza gúnyosan a levegőnek, mintha egy hatalmas tévéstúdió közönsége csüggene minden szaván. – Nos, nem, ha már itt tartunk, semmi nincs rendben, anyám. Kezdve azzal, hogy hazudtál nekem, ami nagyon nincs rendben.

Hazudott? Ez nem úgy hangzott, mint egy rutinszerű, eltűnt harisnyákkal kapcsolatos panaszáradat felvezetése, de még csak nem is úgy, mintha Lara csupán a lánya egyik blúzát mulasztotta volna el kivasalni ígérete ellenére.

– Ezt hogy érted? – kérdezte, miközben felkapott egy fokhagymagerezdet, és lehámozta róla papírszerű külső héját.

– Ma nem is volt migrénem – közölte vele Eliza. – Egy kis kirándulásra mentem egyedül. Kitalálod, hova?

Lara lerakta a fokhagymát, és értetlenül meredt a lányára. Fogalma sem volt, mire akar kilyukadni.

– Nem akarod egyszerűen csak elmondani? – kérdezte.

– Whitbybe mentem – válaszolta Eliza, miközben fel-alá járkált. Lófarka vadul lengett a tarkóján, két kezét ökölbe szorította. – Ahol az apámmal találkoztam. Vagy nevezzem csak Steve-nek?

Oké, Lara erre nem számított. És meg is riadt tőle. Miért hivatkozik rá Eliza Steve-ként? Ez azt jelenti, hogy…?

– Mit… – szólalt meg, de a lánya már a szavába is vágott.

– Mert nem ő az apám, ugye? Elmondta nekem, úgyhogy nyugodtan felhagyhatsz ezzel a színjátékkal. – Eliza hangja remegett az érzelmektől, tágra nyílt, szürke szeméből sütött a szemrehányás. – Van fogalmad arról, hogy ez milyen ciki? Hogy az utca közepén kellett felvilágosítania arról, hogy nem ő az igazi apám? El tudod egyáltalán képzelni, hogy éreztem magam abban a pillanatban?

Larának mindkét kezével meg kellett támaszkodnia a konyhapulton, mert ez volt az ő saját, külön bejáratú víznyelője, ami megnyílt a lába alatt, és azzal fenyegette, hogy magával rántja. A titok, amit olyan hosszú ideje és olyan gondosan rejtegetett, most napvilágra került. Mintha elakadt volna a levegő a tüdejében.

– Sajnálom – nyögte ki végül. – Ez rettenetes lehetett.

– Ó, úgy gondolod? – Eliza szarkazmusával nem állt összhangban, hogy közben kivörösödött az arca, pont úgy, mint kisgyermekkorában, amikor azon igyekezett, hogy el ne sírja magát. Larának fájt, hogy így kell látnia. – Ezt eltaláltad! Tényleg rettenetes volt. Kibaszottul szörnyű volt, anya!

Lara nagyot nyelt.

– Úgy sajnálom – ismételte meg, bár ő is hallotta, milyen erőtlennek tűnnek a szavai, milyen szánalmasan kevésnek.

– Hát, tudod, ez édeskevés – vágott vissza Eliza. Ugyanolyan magas volt, mint az anyja, százhatvanhét centi, és úgy sütött belőle az indulat, miközben megállt vele szemben, hogy Lara hátralépett. – Ezt nem úszod meg egy bocsánatkéréssel. Te elhitetted velem, hogy Steve az apám, és hogy annyira nem érdeklem, hogy le se tojja a fejemet. Te hagytad, hogy ezt higgyem, pedig nem így van. Ez nagyon csúnya dolog, anya. Ilyet egyszerűen… nem szabad csinálni.

Lara egy pillanatra lehunyta a szemét, azt kívánva, bárcsak eszébe jutna valami, amivel fordíthatna ezen a helyzeten, valami magyarázat, amitől minden jobb lesz. De nem így történt. Mert ez tényleg csúnya dolog volt. Tényleg nem szabad ilyet csinálni. És most már mindörökre együtt kell élnie ezzel a tudattal.

– Annyira…

– Nehogy megint azt mondd, hogy sajnálod, mert nem akarom hallani. Nem érdekel, hogy mit mennyire sajnálsz. – Eliza pórusaiból szinte sugárzott a gyűlölet, ami a csontja velejéig megrázta Larát. – Ez annyira… fájt. Érted? Kibaszottul fájt, hogy végig hazudtál nekem. Ennél azért jobb embernek tartottalak!

A szavai pofonként csattantak. Lara keze annyira remegett, hogy ökölbe kellett szorítania. Nem tudta, mi mást mondhatna, mint hogy sajnálja, de ha ezt harmadszor is el meri nyökögni, a lánya valószínűleg felrobban. Mivel magyarázhatná ki a dolgot?

– Nem hazugságnak indult – dünnyögte, miközben arcát forróság öntötte el.

Eliza csak rámeredt, és hagyta, hogy a szavai ott lógjanak a levegőben kettejük között.

– Nem hazugságnak indult? – visszhangozta a lány. – Mi a fenét jelent ez egyáltalán?

Lara tekintete levándorolt a karcos linóleumpadlóra. Ez azt jelentette, hogy sok-sok évvel azelőtt, amikor elmondta Steve-nek, hogy terhes, és a férfi azt feltételezte, hogy tőle, ő csendben maradt, miközben egy becsületesebb ember figyelmeztette volna legalább egy „talánnal”. Azóta agonizált azon, hogy ezt elmulasztotta. Őszintén vívódott a dilemma erkölcsi vonatkozásain, de akkoriban nem akadt túl sok választása. Steve gyakorlatilag menekülőutat kínált neki egy nagyon nehéz helyzetből; ő egy rendes, megbízható srác volt, aki igyekezett felelősségteljesen viselkedni. Persze, ha másképp alakultak volna a dolgok, akkor nem marad több egy részeg, egyéjszakás vigaszkalandnál Lara életének egy rosszabb szakaszában; a lány akkor soha többet nem kereste volna. De nem így történt, úgyhogy megpróbálkoztak az együttéléssel, akárhogy alakul is. Így, utólag nézve, elég rosszul sült el a dolog.

– Ez azt jelenti, hogy azt hittem, az ő gyereke vagy – válaszolta Lara visszafogottan. Ismét feltolult benne az a régi szégyen, ami arra kényszerítette, hogy dünnyögve hozzátegye: – Mármint ezt valószínűsítettem. Ebben reménykedtem.

Egy hosszú, szarkasztikus füttyszót kapott válaszul.

– Azt mondja, ezt valószínűsítette. Valószínűsítette. Jézusom, anya, nem hallod, miket beszélsz? Ezt… nem tudom elhinni. Szegény Steve! Éveken át gyűlöltem, most viszont konkrétan megsajnáltam. El sem tudom hinni…

Az, hogy mit nem tud elhinni, kimondatlanul maradt. Ehelyett Eliza olyan hangot adott ki, ami félúton járt a sikítás és a morgás között, majd a levegőbe emelte a kezét.

– Szóval, akkor ki az? Az igazi apám, akinek a kilétét egész életemben eltitkoltad előlem. El akartad mondani valaha is? Vagy kényelmesebbnek tűnt számodra, ha hagyod, hogy azt higgyem, az apám utál, és egyáltalán nem érdeklem? – A lány ekkor már sírt, könnyek csorogtak végig kerek, szeplős arcán. – És egyébként ezt rajtam kívül mindenki tudta? Nagyi és Richie bácsi is? Ez valami nagy családi titok, amit együtt őrizgettetek szegény félkegyelmű kis Eliza elől?

– Nem! – tiltakozott Lara, bár az anyjának tényleg elmondta, amikor az asszony Steve távozása után odaköltözött a közelébe Cumbriából. És igen, oké, Richie is tudja, de csak azért, mert ő kedves és bölcs ember, olyasvalaki, akivel jólesik beszélgetni, ha krízishelyzet merül fel. De arról szó sem volt, hogy az egész világnak szétkürtölte volna a titkát.

– Hát… na jó, ők tényleg tudják – ismerte be a következő pillanatban, mert összeszorult a szíve egy újabb hazugságréteg létrehozásának a gondolatától –, de nem arról van szó, hogy erről pusmogtunk volna a hátad mögött. Hanem…

Nem találta a szavakat, amelyekkel elmagyarázhatta volna – léteznek ilyen szavak egyáltalán? –, de ez nem is számított, mert Eliza már kiabált, két kezét ökölbe szorítva maga mellett.

– Hogy tehetted ezt velem, anya? Utállak, amiért ezt tetted!

Ebben a pillanatban Lara is utálta magát. Ha bárki más miatt tükröződött volna ilyen kínszenvedés a lánya arcán és remegett volna ilyen sokkosan a hangja, az anyja sodrófával esett volna neki az illetőnek, de ezt most ő okozta; ő tette ezt a lányával, azzal az emberrel, akit a legjobban szeretett a világon. Fejben maga ellen fordította a sodrófát, és önmagát kezdte ostorozni a szokásos összehasonlításokkal: hogy ha olyan tisztességes édesanya lett volna, mint a kötényes Mrs. Watson, akkor ez soha nem történt volna meg.

– Édesem, annyira sajnálom – ismételte meg, de Eliza felé pördült, mielőtt folytathatta volna.

– Ne mondogasd már ezt! Ha tényleg sajnálnád, már évekkel ezelőtt lezajlott volna köztünk ez a beszélgetés. Akkor nem hazudtál volna nekem attól a naptól fogva, amikor megszülettem! – Dörzsölni kezdte az arcát egy zsebkendővel, akaratlanul is szétmázolva a szempillafestéket a bőrén. – És egyébként is, még mindig nem mondtad el nekem, hogy ki ő! Vagy hogy hogyan tudnám megtalálni.

Lara érezte, hogy elszorul a torka, erővel kellett felülkerekednie a pánikon, ami elöntötte. Persze hogy Eliza meg akarja találni az apját, hogy többet tudjon róla. Ő viszont annyira felkészületlennek érezte magát arra, hogy elmesélje neki ezt a történetet, hogy azt sem tudta, hogyan fogjon bele. De megacélozta magát.

– Figyelj, ha ennyire ki vagy borulva, akkor talán nem ez a megfelelő pillanat…

– Ó, dehogynem ez a megfelelő pillanat. Nem várok még tizennyolc évet az újabb információkra, anya. – Eliza ezzel felült az asztal peremére, és szúrós tekintettel karba fonta a kezét. – Ennek ma vége. El kell mondanod nekem. Most rögtön.

Lara térde olyan erőtlennek és megbízhatatlannak tűnt, hogy úgy érezte, bármelyik pillanatban összeeshet.

– Attól tartok, nem tudom, hol van – válaszolta. Lelki szemei előtt peregni kezdett egy régi film, amelynek ő volt a főszereplője, és amelyben kifulladva, könnyáztatta arccal rohant végig a Grand Central pályaudvaron, hogy végül az osztrigabár előtt torpanjon meg, ahol elszörnyedve a tenyerébe temeti az arcát. – Vége lett, mielőtt észbe kaptam volna – tette hozzá, a bűntudattól még ennyi év után is rekedtes hangon.

– Mi? Szóval csak egy futó kaland volt? Miután annyit nyaggattál azzal, hogy legyek óvatos, és tiszteljem magam annyira… Te jó ég, anya! – csapott Eliza az asztalra, amitől a só- és a borstartó idegesen megzörrent egymás mellett. Aztán a lány hangosan kiengedte a levegőt, és visszafogottabb stílusban azt kérdezte: – Szóval, ki volt ő?

Lara lehajtotta a fejét, és megpróbálta összeszedni magát.

– Úgy hívták, vagyis valószínűleg még hívják is, hogy Ben. Ben McManus – válaszolta végül. Úgy érezte, mintha egy varázsigét ejtene ki a száján. Olyan régen nem mondta ki ezt a nevet, hogy szinte arra számított, a férfi mindjárt testet ölt az asztalon, kénkőszag közepette, mint egy mesebeli démon. – Cambridge-ből származott, bár amikor megismerkedtem vele, már Glasgow-ban élt, utána Londonban – folytatta, majd kicsit elhallgatott, amikor elborította az emlékek újabb hulláma. Ahogyan Ben előrehajol az asztal felett abban a Greenwich Village-i bárban, és jóképű arca megelevenedik a túl éles lámpák fényében, miközben egymásnak sztorizgatnak az életükről. Nagy, szürke szeme, amit a lánya is örökölt. – És hogy még bonyolultabb legyen ez a történet, New Yorkban találkoztunk – tette hozzá.

Eliza egy pillanatra megfeledkezett a haragjáról, és felvonta a szemöldökét.

– Mi? Vagyis én New Yorkban fogantam? – kérdezte felélénkülő érdeklődéssel.

– Igen. New Yorkban fogantál – válaszolta Lara tompa hangon.

Eliza a telefonja fölé hajolt, ujjai szélsebesen gépelni kezdtek, majd megemelte a készüléket, hogy megmutassa Larának a kijelzőjét.

– Akkor most melyik ő ezek közül? Bármelyik?

Larát egyszerre töltötte el a beletörődés és a kíváncsiság, miközben odalépett. Megesküdött, hogy soha többé nem keresi a férfit, hogy nem engedi vissza az életébe azok után, ami történt. Ahányszor eszébe jutott Ben, és felütötte benne fejét a késztetés, hogy rákeressen az interneten, megtiltotta magának. Mi értelme volna? Csak a saját sebeit szaggatná fel vele. Most mégis ott állt, és tátott szájjal bámulta a férfiarcok tengerét a lánya telefonján, amelyek olyan takaros rendben sorakoztak egymás mellett, mintha egy bingótáblán vagy egy rendőrségi fotóadatbázisban szerepelnének.

– Nos? – sürgette Eliza, akinek a jelek szerint teljesen elfogyott a türelme. – Szóval, szerinted melyik Ben McManus az apám?