BÍRÓ SZABOLCS

ANJOUK

VIII. RÉSZ

Dél pörölye
– részlet –

ATHENAEUM

© Bíró Szabolcs, 2023
© Athenaeum Kiadó, 2023

A borítón Bodnár Balázs grafikája látható.

Minden jog fenntartva

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
athenaeum.hu
facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 349 0

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória
Szerkesztő: Peiker Éva
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Nagy Lajos
Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Bán Mórnak, a Hunyadi-sorozat írójának

„A fegyveres harc világa feje tetejére állított világ.
Abszolút ismeretlen emberek a lelküket kiteszik,
hogy megölhessenek, és ha sikerül nekik,
nem büntetést kapnak az életed kioltásáért,
hanem elismerést, jutalmat és társadalmi megbecsülést.”

Stephen E. Ambrose: Az elit alakulat
(Molnár György fordítása)

A hónapok elnevezése a XIV. században

Január – Boldogasszony hava

Február – Böjtelő hava

Március – Böjtmás hava

Április – Szent György hava

Május – Pünkösd hava

Június – Szent Iván hava

Július – Szent Jakab hava

Augusztus – Kisasszony hava

Szeptember – Szent Mihály hava

Október – Mindszent hava

November – Szent András hava

December – Karácsony hava

Első epizód
A fekete ispán

1. fejezet

Az Úr 1345. évének tavasza
Visegrád

Az éjszaka éppen kezdett hidegebbre fordulni, amikor az alsóvár őrsége észrevette a lángokat. Ha mindez fényes nappal történik, bizonnyal a sűrűn bodorodó füstöt látják meg előbb, és akkor talán gyorsabban tudtak volna cselekedni – azon a tavaszi éjszakán viszont már csak az tűnt fel nekik, hogy a visegrádi magyar városrész kellős közepén hatalmas lángokkal lobog valami óriási máglya.

Nem kellett hozzá sok időnek eltelnie, hogy kiderüljön: nem máglya az, hanem a fehérvári prépost, Tatamér érsek háza. Addigra azonban már talpon volt fél Visegrád, és mindenki kétségbeesetten igyekezett oltani.

Hanem a tüzet nem sikerült egyhamar megfékezni, és az nem is állt meg a királyi alkancellár házánál: terjedt tovább minden irányba, belémarva a gazdasági épületekbe, fölfalva minden gyöngébb faépítményt, tönkretéve a csűrökben felhalmozott terményt. Egyre több ház égett a Duna partján, melynek valósággal őrjítő volt a közelsége – hiszen hiába hömpölygött ott a vén folyam, úgy tűnt, sehogy sem lehet belőle eleget s időben meríteni. A férfiak ordítva osztották parancsaikat, az asszonyok jajveszékelve siettek menteni a még menthetőt, az apróságok meg zokogva nézték a szörnyűséget. A félrevert harangok minduntalan zúgtak, fellármázva mindenkit, a német városrészben csakúgy, mint a fellegvárban: aki csak élt és mozgott Visegrádon, nemsokára azon volt, hogy oltsa a dühödten tomboló lángokat.

Csak mire erőtlen, tompa fénnyel fölvirradt a nap, akkorra sikerült az utolsó kis tűzcsóvát is elfojtani. Aztán az eső is szemerkélni kezdett, apró szemekben, mind sűrűbben hullva alá a szomorkás felhőkből. Locsolta, hűtötte az üszkös romok mélyén rejtve izzó zsarátnokot, mosta szét a hamvakat szürkésfekete latyakká.

Távoli mennydörgést visszhangoztak a visegrádi hegyek. A messzeségben valahol vihar tombolt, s csak idő kérdése volt, hogy a királyi székvárost is elérje. Kormos képű, mocskos ruhájú, holtfáradt emberek igyekeztek előle menedékbe húzódni – sokan a szomszédokhoz, vagy épp egyenest a várba bekéredzkedve, hiszen a lángok az imént ették el fejük fölül a tetőt.

A vihar délután vonult el: Lajos király csak akkor kapott részletes tájékoztatást az eseményekről, hiszen amíg az elemek tomboltak, addig a kárt sem lehetett rendesen felmérni. Akkor azonban kiderült, hogy az éjszakai tűzvész szerencsére nem követelt emberéleteket – azaz csupán egyetlenegyet. Tatamér érsek házában, a megszenesedett törmelék alatt megtalálták az alkancellár egyik szolgálóját – minden bizonnyal az intézőt, akire a prépost a házát bízta, míg ő maga távol járt Visegrádtól. A holttetem pokoli látványt nyújtott: egészen a húsáig leperzselődött róla minden, az pedig feketére égett a csontjain. De még ebben az iszonyatos állapotában is ott szorongatta az olajmécsesét, jobb mutatóujjára húzva annak gyűrűforma fogantyúját. S bár az érsek háza a puszta földig leégett, azt egyértelműen meg lehetett állapítani, hogy a szerencsétlenül járt intéző a levéltárban vesztette életét – mindebből pedig könnyedén kikövetkeztethető volt, mi is történt valójában az éjjel. Az ügy részleteit a királyi kúria elé tárták, s minthogy Nagymartoni Pál országbírónál – hivatalából fakadóan – nemigen akadt bölcsebb ember a király környezetében, ezért ő volt az, akinek érthető és hihető magyarázattal kellett előállnia a történtek kapcsán.

– Szerencsétlen flótás, béke poraira – szólt az országbíró –, nyilván ki akarta használni, hogy az ura nincs otthon, s kutakodni vágyott bizonyos iratok között.

– Kém lett volna? – kérdezett közbe egy fiatal talján lovag. – Minket, akik az Alpokon túlról érkeztünk, egynémely magyar urak előszeretettel vádolnak kémkedéssel, s ezt igencsak nehezen viseli firenzei büszkeségem. De még inkább feldühödöm, ha valamely földim okot ad a gyanúra. Miféle volt az érsek úr intézője?

– Itt szülte az anyja szemben, Maroson – legyintett az országbíró. – Ördög tudja, mire volt kíváncsi. Bárhogy is, a saját kíváncsisága vitte a sírba. Hát magától értetődő, nemdebár? – sóhajtott Nagymartoni Pál, látva a sok meredten bámuló, értetlenségtől tompa szempárt. – Ez a nyomorult, bármit akart is, túl közel tartotta a mécsesét a taplószáraz tekercsekhez, imigyen magára gyújtva a reá bízott házat. Isten az egyedüli tudója, mi történt pontosan, de a legvalószínűbb, hogy az intéző hamar megfulladt a füsttől: ezért nem tudott segítségért kiabálni, és ezért égett halálra ott, az iratok között, árulkodó bűne helyszínén.

– Országbíró uram – szólalt meg halkan a király, aki mindaddig komor tekintettel hallgatott. – Mekkora a kár, ami a városban keletkezett?

– A német városrész érintetlen maradt – kezdte a jó hírrel az idős Nagymartoni. – Tatamér érsek portája, mondhatni, teljes egészében odaveszett. Három szomszédos ház szintén teljesen leégett, további négyet sikerült legalább részben megóvni. Az állatokat mindenhonnan időben kimenekítettük, de az ólak, istállók közül nagyon sok lett oda. Mindemellett jó néhány ló szertefutott, a viharnak hála még vagy másfél tucatnyi hátast kergetnek Lackfi Dénes mester lovászlegényei…

– Kergetnek azok két tucatot is, felség – helyesbített a fehér sárkány elsőszülöttje, aki immár két éve viselte apja után a lovászmesteri tisztséget. – Ha szerencsénk van, valamennyi hátas követi azt az egyet, amelyet ősi ösztönei okán vezérménnek ismer el. Akkor a legények hamar befogják az egész ménest, és szépen visszaterelik a rémült párákat Visegrádra. Persze lehet, hogy nincs szerencsénk, hiszen nem egy összeszokott ménes szökött meg, hanem több porta mindenféle külön-külön tartott és legeltetett lova, akkor pedig több vezérmén is lehet köztük, és a szélrózsa minden irányába…

– Értjük, Dénes mester – intette le az országbíró a túlbuzgó lovászmestert, egyszersmind igyekezve kicsit derűsebb képet festeni a fennálló helyzetről. – A lényeg, hogy az intézőn kívül nem halt meg senki más, a lovak közül nem szökött meg két tucatnál több, s végül is a tűznek sem sikerült túl nagy területen pusztítania. A folyóparti palotát is szerencsésen elkerülték a lángok, csupán a friss falszakasz mellett nyaltak bele egy-egy állványzatba, de ott Szent Flórián éberen őrködött. Persze ahol pusztított, ott kegyetlenül pusztított, mi tagadás…

– A kamara kibírja a terheket, amelyeket a város újjáépítése róhat rá – mondta a tárnokmester, Anjou Károly egykori zászlóvivője, Raholcai Tót Lőrinc. – Az épületekben nem keletkezett akkora kár, hogy ne tudnánk segítő jobbot nyújtani a rászoruló alattvalóknak. Hanem az érsek háza…

– Az biz’ odalett teljesen – jelentette ki aznap már sokadjára az országbíró. – Ott nincs mit kijavítani, ahelyett Tatamér érsek kénytelen lesz teljesen újat felhúzni.

– Nem ezen fő most a fejem – vonta fel fél szemöldökét a tárnokmester. – A királyi alkancellár sehol sem marad hontalan ebben az országban, és a vagyonából akár egy kisebb palotára is futja a Duna mellett. De az irattár, uraim, az irattár…

– Való igaz – sápadtak el egyszerre többen is. – Az iratok mind megsemmisültek…

– Adományok, ítéletek, birtoklevelek – sorolta Raholcai Lőrinc. – Ezrével.

– Ha nem tízezrével – lehelte az országbíró. – Mind oda. Mind egy szálig.

– Quod crimen, quod scelera!1 – kiáltott felháborodottan a firenzei lovag. A mord magyar urakat kezdte meglehetősen zavarni ez a túlzott előadásmód, nem is beszélve a szavakat kísérő heves gesztikulációról.

– Canis tota mater!2 – káromkodta el magát a király, amit mindannyian sokkal őszintébb gesztusként fogadtak. – Ezt a terhet hónapokig nyögi majd a kancellária.

– Hónapokig? – nézett rá a tárnokmester. – Évekig, felség, évekig!

– Százával küldhetjük szét a birtokfelügyelőket az egész archiregnum területére – vette vissza a szót az országbíró. – Mind beleőszülünk, mire valamennyi nemes valamennyi jószágát számba vesszük, ellenőrizzük a birtokleveleik hitelességét, és persze megújítjuk azokat, ellátva a királyi nagypecséttel. Piszok nagy fejetlenség lesz itt, felség…

– Nem lesz – jelentette ki keményen az uralkodó. – Mindenki hagyja abba a sipákolást, azonnal!

A meglett férfiak leforrázva pislogtak a tizenkilenc éves férfiúra, akinek még a szakálla sem nőtt ki rendesen. Lajos tekintetére sötét árnyékot vetett magas homloka. Volt a nézésében valami ördögi, ami minden főnemesnek a torkára forrasztotta a szót.

– Ha még nem tettétek meg, tüstént küldessetek Tatamér érsekért: azonnal munkához kell látnia! Őt bízom meg az új oklevelek kibocsátásának felügyeletével. Országbíró uram, tégy róla, hogy a munka megszervezésében ne essék semmi csorba! Ha a prépost úr nemtetszését fejezné ki, emlékeztesd rá, milyen gondatlansággal jelölte ki visegrádi háza intézőjét!

– Értettem, felség.

– Tótsolymosi mester! – intette magához jegyzőjét a király. – Holnap délig vedd lajstromba a károsultak nevét, írd össze gondosan, kinek mije lett oda az éjszaka folyamán, s ebből mi az, ami valóban nélkülözhetetlen kárt jelent!

– Úgy lesz, felség – bólintott készségesen Tótsolymosi Apród János, igyekezve elrejteni, mennyire fázik a rá váró feladattól. Mert az, hogy az alkancellár felügyeli a munkát, még korántsem jelenti, hogy valójában nem az ő dolga lesz az új oklevelek ezreinek megszövegezése – még ha nyilvánvalóan nem is egyedül kell majd megküzdenie a gigászi feladattal, ami egy jókora csapat írnokkal karöltve is hatalmas teljesítményt követel.

– Tárnokmester, az elkészült lajstrom alapján utalj ki a kincstárból mindenkinek annyi pénzt, hogy folytatni tudják életüket! A királyi székvárosban nem válhat földönfutóvá egyetlen hűséges alattvaló sem. Persze gondoskodj róla, hogy tisztes kölcsön legyen: a királyi kincstár nem oszt alamizsnát!

– Értettem, felség – biccentett Raholcai.

– Lovászmester, amennyiben a hátasokat holnap estig nem sikerül mind egy szálig visszaterelni, személyesen indulj az eltűnt lovak nyomába! Egyetlen haramiát sem akarok az országban, aki megbillogozott visegrádi lovakkal kérkedik. A kancellárián majd kiállítják neked a parancslevelet, hogy jogodban áll minden lovat elkobozni, amelyiknek felismered a jelét.

– Megértettem, felség – bólintott Lackfi Dénes. – És mit tegyek, ha nem lesz elég a felszólítás?

– Post verba verbera3 – nézett rá a király sötéten. – Szükséges éppen egy Lackfinak magyaráznom ezt?

– Nem szükséges, felség – vágta rá az ifjú lovászmester. – Meglesznek a hátasok.

– Holnap Visegrád minden dolgos keze lásson munkához: a várost mielőbb meg kell tisztítani a romoktól, és rögvest megkezdeni a helyreállítási munkálatokat. Dixi.4

A rögtönzött királyi tanács tagjai biccentettek, majd mindenki a dolgára indult. Lajos ott maradt a trónusán ülve, mogorván figyelve a távozó embereket. Nem szerette, ha az események váratlanul és kedvezőtlenül alakulnak: ezúttal is eluralkodott rajta a búskomorság, a feje hasogatott.

– Felséges uram – fordult még vissza hozzá az országbíró. – Ami az érsek úr intézőjét illeti…

– Árulóként kéne vele bánni – mordult fel Lajos –, és elrettentésül közszemlére tenni a testét. Vagyis… ami megmaradt belőle.

– Részben én is így gondolom – fintorodott el Nagymartoni. – Másfelől azonban…

– Igen, tudom – értette el a gondolatát az uralkodó. – Nem lenne jó, ha kitudódna, hogy illetéktelen személy turkált a királyság irattárában. Hiába szegeznénk ki a tetemet a kapu fölé, sokan a gyengeség jeleként értelmeznék, hogy egyáltalán megtörténhetett ilyesmi.

– Akkor hát… – tétovázott az országbíró, mert azt akarta, hogy Lajos mondja ki az utolsó ítéletet.

– Kapjon tisztességes temetést! – döntött a király. – Legyen ő a visegrádi tűzvész hősi áldozata, aki utolsó leheletéig ura házát védelmezte!

– Úgy lesz, felség – bólintott az országbíró, majd magára hagyta Anjou Lajost, hogy még napszentület előtt futárt menesszen Tatamér érsekhez.

Az ördögbe! – fortyogott magában még órákkal később is Nagymartoni Pál. Micsoda rohadt egy gané munka lesz rendbe rakni az okiratokat! Lehet, hogy egyes pereket elejüktől a végükig újra kell tárgyalni, hiszen ki tudja, készült-e rendes másolat minden ítéletről? Jól kibabrált velünk az a szerencsétlen intéző, végül csak azt kapta, amit megérdemelt.

De vajon, tette fel magának a kérdést újra meg újra az országbíró, mire lehetett olyan fenemód kíváncsi?

2. fejezet

Az Úr 1345. évének nyara
Simontornya vára

Aznap este sárkánybarlanggá változott a nagyterem – fehér sárkányok nemes gyülekezőhelyévé. Lackfi István látta vendégül fivéreit, ott volt valamennyi gyermeke, nem is beszélve három legifjabb öccse, András, Miklós és Pál ivadékairól. Utóbbiak ugyanúgy öten voltak, mint az övéi, és mind fiú – egytől egyig a sárkány vérei, igazi kis vasgyúrók.

A népes társaságban egyetlen leány foglalt helyet: István másodszülöttje, a tizenhat esztendős Katalin, jegyese oldalán. Ez utóbbi férfiú kevésbé volt daliás, mint ígéretes nemes, de Istvánt ez cseppet sem zavarta: az ifjú Simon a győri megyésispán, Meggyesi Móric fia volt, és a vajda úgy vélte, kifejezetten előnyös házassági szerződést sikerült kicsikarnia az öreg Móricból – a két ház csakis erősítheti egymást. Meggyesi Móric szintúgy erős szövetséget remélt a frigytől: míg nagyapja tárnokmesteri, apja pedig pohárnokmesteri, sőt erdélyi vajdai címig vitte, miközben több megye főispánja is volt, addig Móric mindössze egyetlen vármegye, Győr főispánságát tudhatta magáénak. A szegénységtől persze ez is olyan messze volt, mint Makó Jeruzsálemtől, de Meggyesi Móric ezt mégsem érezte elégnek. Úgy okoskodott, ha fia, Simon egybekel Magyarország fehér sárkányának leányával, akkor a családnak nyitva áll az út fölfelé. Legnagyobb megkönnyebbülésére Lackfi Istvánnak cseppet sem volt ellenére az ötlet – és rögtön nyilvánvalóvá lett, hogy a két fiatalnak sem. A házassági szerződés tehát egykettőre megíratott…

Az erdélyi vajda öt gyermeke közül egyelőre csak Katalin számára tudott méltó párt találni. Három kisebb fia esetében még volt némi ideje, elsőszülöttje, az immár lovászmesteri címét is továbbvivő, tizenhét esztendős Dénes teszetoszasága azonban zavarta: az ifjú nem igazán törte magát, jobban izgatta udvari előmenetele, mint a házasodás kérdése. Mi tagadás, a lovakhoz is jobban értett, mint a nőkhöz, ami nem is volt olyan nagy csoda: a Lackfi család tagjai általában jóval több időt töltöttek nyeregben, mint asszonyi társaságban – s úgy tűnt, nemzeni is csak fiút tudnak, a teremben jelen lévő egy szem Katalinon kívül, legalábbis valamennyi Lackfi nevéhez méltóan valóban fi volt.

A feleségek abszolút kisebbségbe szorultak a fehér sárkány rokonságában, ahogy aznap Simontornya várában is: eleve csak a három legifjabb fivér hozhatta magával asszonyát, a többinek ugyanis egész egyszerűen nem volt hitvese. Palkó és Mihály asszonyai jobbára egész nap két-három éves csöppségeik után szaladgáltak a dajkákkal karöltve, András oldalbordája meg holtfáradt tekintettel figyelte, ahogy hét-nyolc éves kölkei hol egymást, hol idősebb unokafivéreiket püfölik a fakardjaikkal. Dénes, aki után István elsőszülöttje a nevét kapta, a katolikus anyaszentegyház papjaként nem is gondolhatott házasságra. A másodszülött Imre és a sorban a negyedik Lack évekkel korábban elestek az ádáz határ menti csatározásokban, még Károly király idejében: Imre harminc-, Lack harmincegy esztendősen tért meg a Teremtőhöz – mindketten örökösök nélkül, azóta rég újból megházasodott özvegyeket hátrahagyva. Imre halálával az amúgy harmadszülött Mihály lépett elő a fehér sárkány legidősebb öccsévé, ő azonban, bár harmincnyolcadik évét taposta, egymagában érkezett aznap Simontornyára.

Nem valamiféle örömünnepre gyűlt össze az erdélyi vajda rokonsága: halotti tort ültek. István felesége, Izabella csaknem két héttel korábban halt meg, de a férfi mindenképpen meg akarta várni a temetéssel valamennyi rokonát. A mindig boldogtalan asszony szíve egyik nap, miközben a háznéppel erőszakoskodott, hangosat pukkant, Izabella pedig összeesett, és nem kelt fel többé. Azt suttogták, nem is csoda, hogy ez megtörtént: sokkal inkább az ment csodaszámba, hogy a sárkányasszony szíve ilyen sokáig bírta el azt a hatalmas testet, amelynek mélyén, a temérdek háj alá temetkezve, évtizedekig dobogott. S bár jóllehet Izabella egész életében békétlenkedett valami miatt, a temetése napjával még ő is elégedett lehetett volna: nem kisebb méltóság, mint a kalocsai érsek mondott beszédet a koporsója felett – aki nem volt más, mint tulajdon sógora, Lackfi Dénes –, és aznap, bár a tor késő éjszakáig húzódott, senki emberfia nem akadt a várban, aki akár egyetlen rossz szót is szólt volna róla. Aznap valóban tiszteletben tartották a nevét és az emlékét – még ha elsősorban a férje és a gyermekei kedvéért tettek is így.

Furcsa hangulatban teltek az órák: egyedül az öt Lackfi-sarj gyászolt őszinte szívvel, mindenki más vagy teljesen közönyösen viselkedett, vagy hajlamos volt róla megfeledkezni, hogy milyen okból gyűltek össze. Mihály jelesül megállás nélkül ivott és lakmározott, csaknem olyan önfeledt hangulatban, mint sivalkodva kergetőző unokaöccsei. Aztán mire a nap alászállt, és a szolgálók a vacsora romjait is eltakarították, Mihály víg kedélye is tovatűnt. A sok bortól addigra komorrá vált, és úgy kémlelte az övéit egy sötét sarokba húzódva, mintha csupa vadidegent méricskélne gyanakvó tekintetével. Addig nem is nagyon szólalt meg, amíg az asszonyok és a gyerekek vissza nem vonultak várbéli szálláshelyeikre. A csarnokban végül csak a hat Lackfi testvér maradt, rajtuk kívül pedig a vajda két legidősebb gyermeke, Dénes és Katalin, meg persze az ifjú Meggyesi Simon. A furcsa, feszélyezett hangulat továbbra sem oldódott: Mihály undorral szemlélte bátyja káprázatos öltözékét, azt a bokáig érő, fekete ujjast, amelyre aranyszállal hímeztek mindenféle kacsok és indák közt tekergődző, pompás sárkányokat.

– Meglehet, az asszonyodat gyászoljuk itt ma este – szólalt meg Mihály rekedt hangon, egyre csak a pompás öltözéket vizslatva –, de te valójában még most sem tudsz mást, mint magadat ünnepelni…

Döbbent tekintetek szegeződtek a sorban második Lackfira, aki ezt látva gúnyosan felhorkant.

– Látod, hogy félnek téged mindnyájan? – kérdezte, kupájával az asztal körül ülőkre mutatva. – Ugyanaz a fészekalj vagyunk, ugyanaz a vér… És lám, úgy rettegnek tőled, mint holmi zsarnoktól… Mintha nem is a tulajdon bátyjukkal… vagy apjukkal – bökött a fejével Dénes és Katalin felé –, hanem a királyukkal ülnének egy asztalnál…

– Ostobaságokat fecsegsz – közölte színtelen hangon István. Úgy tűnt, ő az egyetlen, akit nem lep meg a fivére viselkedése. – Részeg vagy már megint, és összetéveszted a szádat az alfeled lukával…

Mihály felállt a sarokba húzott székéről. Imbolygott valamicskét, de az általa elpusztított ital mennyiségéhez képest ez szinte szálfaegyenes tartásnak tűnt. Közelebb lépett az asztalhoz, közben csálén álló övét próbálva megigazítani, nem sok sikerrel.

– Ülsz itt öntelt módon a várad közepin – folytatta sajátos vádbeszédét. – Talán már magad is elhitted, hogy valamiféle sárkányoknak parancsoló nagyúr vagy… netán maga a sárkány! Mert ennek hívatod magad, úgy-e? Fehér sárkány… Ezüst sárkány… Most meg már – bökött a bátyja ruhája felé, a padlóra löttyintve némi bort – úgy látom, arany sárkányok is befészkelték magukat egyre kiterjedtebb uradalmadba…

– Bátyám, nagyon kérlek! – hallatszott Katalin szelíd hangja. – Szégyent hozol a nevedre.

– Szégyent – motyogta fejcsóválva Mihály. – Még hogy én szégyent…

– Kérlek szépen, Mihály bátya! – ismételte meg Katalin kitartóan. – Talán ideje lenne lepihenned, és holnap majd…

– Én nem pihenek le!!! – bömbölte Mihály, immár a maradék borát is kiöntve, mire Lackfi István nyitott tenyérrel hatalmasat csapott az asztalra, megelőzve az egyre veresebb képpel bámuló Meggyesi Simont.

– Ha még egyszer ráüvöltesz a lányomra – szólt halkan, erőnek erejével fojtva vissza a haragját –, saját kezűleg tépem ki a nyelved. Megértetted-e?

– Attól tartok – nevetett Mihály gúnyosan –, nincs más választásom…

– Ülj le! – mutatott a vajda egy üresen álló székre az asztalnál, majd amikor Mihály dacosan állva maradt, már ő is felemelte a hangját: – Azt mondtam, ülj le!

– Az isten szerelmére, Mihály bátya! – dünnyögte Dénes zavartan. – Mi ütött beléd? Mindnyájan Lackfiak vagyunk, a fehér sárkány zászlaja alatt lovagolunk, azt viseljük büszkén a pajzsunkon. Semmi okunk rá, hogy egymás torkának ugorjunk…

Mihályt a testvérei is igyekeztek csitítani, de látszott rajta, hogy nagyon kikívánkozik belőle az epe, és most már nem fog csöndben maradni.

– Neked ugyan semmi okod rá, fiú, azt el is hiszem – morogta, a legközelebbi boroskancsó felé tapogatózva, de azt egy néma, szúrós pillantás kíséretében elhúzta előle legjámborabb öccse, a kalocsai érsek. – Téged atyád nem zárt ki az öröklési rendből, mint minket, semmibe vett fivéreit!

Egyszeriben megfagyott a levegő a teremben. Mihály tébolyult farkasvigyort villantott.

– Jól tudjátok, miről beszélek – járatta végig tekintetét az asztaltársaságon. – A mi Istvánunk… a mi körülrajongott fivérünk kieszközölte a királynál, hogy az öccsei mind ki legyenek rekesztve az uradalmaiból, és azokat csak a fiai örökölhessék!

Továbbra sem szólt senki, Mihály pedig részegségében félreértette ezt a gyanús csöndet.

– Úgy van, kisemmizett minket! – jelentette ki vicsorogva. – Ki látott már ilyen gazemberséget?

– Vigyázz a szádra, testvéröcsém! – figyelmeztette a vajda. – Gazembernek merészelsz nevezni, a saját váramban, a feleségem temetésének napján? A gyermekeim anyjának halotti torán?!

– Leróttam a kegyeletemet Izabella előtt – morogta Mihály. – Ne vádolj azzal, hogy az ő emlékét mocskolom be, amikor téged vonlak kérdőre!

– Emlékezzél, mit mondtam nektek egykor, azon a napon, amikor Szent György lovagjává avattak! – intette István. – Hogy amit szereztem, ahhoz saját erőmből jutottam hozzá. Hogy a véremmel adóztam érte, és a hűségem az a szilárd alap, amire mindezt felépítettem. S hogy itt az idő a felemelkedésre. Hogy azt akarom, ti is velem tartsatok. Ahhoz viszont már akkor is ragaszkodtam, hogy a fölemelkedéshez ne legyen elég a Lackfi név, amit én vérverejtékes munkával teszek naggyá, ti meg majd sütkéreztek a fényében. Mindig is azt akartam, hogy ahogy én, úgy ti is bizonyítsatok! Hogy dolgozzatok meg keményen a sikerért! Emlékszel-e még erre? Vagy már akkor is túlságosan részeg voltál ahhoz, hogy felérd ésszel a szavaim értelmét?

Mihály dölyfösen hallgatott.

– Azzal vádolsz, hogy semmibe veszlek titeket – folytatta a bátyja. – Érdekes, hogy egyedül te gondolod ezt így. Palkót annak idején fegyvernökömmé tettem, ezzel megadva neki a lehetőséget, hogy bizonyítson – mutatott az asztal túlfelén ülő öccsükre. – Nem kivételeztem vele, a többi katonámmal együtt evett, aludt, harcolt és vérzett. Ma már ő a beregi főispán, több nagy csata hőse. Miklós öcsénk zempléni főispánná küzdötte fel magát. András fivérünk tavaly óta székelyispán, és hadnagyként szerezte vissza a koronának a macsói bánságot. Talán hallottál róla, hogy télvíz idején átkelt Kunországba is, és három napig csatázott Athlamos kán ellen, míg ki nem vívta a győzelmet. Aztán ott van a mi istenfélő Dénes testvérünk – mutatott István a nevezett öcsre, aki még mindig a boroskancsót őrizte, nehogy Mihály egy óvatlan pillanatban megkaparinthassa azt. – Úgy hiszed tán, az ő fejére én helyeztem fel az érseki kalpagot? Dehogy: egészen Nápolyig kísérte az özvegy anyakirálynét, és hűséges tanácsosaként kiérdemelte a tisztséget. Én csupán megmutattam az utat, s néha-néha a jó irányba taszigáltam őket, de címet, vagyont, tisztséget mind a maguk erejéből szereztek. Te mire vitted ez idő alatt? Taszigáltalak téged is, de te csak kikérted magadnak, hogy lökdösni merlek. Egyengettem a te utadat is, de te folyvást letértél róla, és tipródtál a bozótban. Egyedül te nem tudtál élni azzal a segítséggel, amit valamennyi fivéremnek megadtam. Azt hiszed, az öcséink nem tudják, hogy nem örökölhetnek utánam?

Mihály ezúttal döbbenten nézett végig rajtuk, és most már végre megértette az iménti csöndet: nem azért hallgattak hát, mert mellbe vágta őket a hír, amiről ő föllebbentette a fátylat, hanem mert már rég tudták az igazságot…

– Hogy tehettél ilyet, István? – futott neki egy utolsó próbálkozásnak Mihály. – Mit képzelsz, te fölötte állasz a régi törvényeknek?

– Talán a halálomat kívánnád, Miska öcsém? – kérdezett vissza keményen a vajda. – Miféle törvény az, ami miatt testvérek egymás halálát kívánják, hogy aztán a koncon marakodhassanak? Mindig igazságos voltam veletek: azzal, hogy kizárlak az örökségemből, csak még inkább arra ösztönözlek titeket, hogy mutassátok meg, milyen fából faragtak benneteket! Vagy tán a sarjaim szájából néznéd ki a falatot, Miska? Tőlük sajnálod a majdani örökségemet?

Mihály önkéntelenül is Dénesre, az elsőszülöttre nézett, aki férfi módra állta nagybátyja tekintetét.

– Szégyellhetnéd magad, Mihály bátya – szólalt meg csöndesen az ifjú lovászmester. – Meglehet, jogosnak érzed, hogy kérdőre vond apámuramat… De mégiscsak az anyám temetését mocskolod be a részeg hőbörgéseddel.

Mihály megint felállt, utolsó, sóvár pillantást vetve a fivére által őrzött boroskancsóra, majd hosszú, imbolygó léptekkel indult a kijárat felé.

– Megértettem mindent – közölte a korábbiaknál is sértődöttebb hangon. – Míg ti itt valamennyien fehér sárkányoknak képzelitek magatokat… addig én lettem köztetek a fekete bárány. Márpedig a sárkány fölfalja a bárányokat. Értem én.

– Semmit nem értesz – kezdte volna békülékenyen István, de ezzel végképp elkésett.

– Azt mondtam, mindent értek! – fojtotta belé a szót részeg öccse. – Többé nem láttok! Nem fogom itt rontani a sárkánybarlang levegőjét! Elegem van belőletek. A tengerig meg sem állok…

Azzal feltépte a nehéz tölgyfa ajtót, és hogy súlyt adjon iménti szavainak, jó hangosan be is vágta maga mögött.

– Utánamegyek – ajánlkozott Palkó. – Megpróbálok beszélni a fejével.

– Megyek én is – állt fel Miklós. – Ketten talán jobb belátásra bírhatjuk.

– Mondjátok meg neki – szólt dühösen István –, hogy ha nem tér észhez, szétrúgom a seggét!

– Persze, mindenképpen megmondjuk – csóválta a fejét Palkó. – Mi több, ezzel fogjuk kezdeni.

Vagy két fertályóra is eltelt kínos csöndben, mire Palkó és Miklós visszatértek – Mihály nélkül.

– Hajthatatlan maradt – közölte Miklós. – Úgy tűnt, elég biztosan megüli a nyerget. Nem tudtunk vele mit kezdeni, el kellett engednünk.

– Mondjuk, először összetévesztette Dénes lovát a sajátjával – ragadott meg egy kupát Palkó, és fenékig ürítette, csak hogy megnyugtassa az idegeit. – Aztán amikor felsegítettük a saját hátasára, azt mondta, mivelünk nincs semmi baja… de tényleg elmegy.

– Hova, a Tengermellékre? – kérdezte István emelt hangon. – Hát elfogyott az a maradék esze is?

– Azt mondja, a déli tartományokban vannak érdekeltségei – folytatta Palkó. – Hogy majd meglátjuk.

– Na de mit?!

– Azt nem részletezte.

Úgy tűnt, Lackfi István dühösebb, mint amikor borissza öccse még szemtől szemben vádolta őt. Mélyet sóhajtott, hörögve eresztette ki tüdejéből a levegőt, majd, csak hogy végre beszédtémát váltson, Palkónak szegezte a kérdést, amit valahogy egész nap elfelejtett neki feltenni:

– Mondd, hogy viseli magát mostanság a cimborád, Bátor Szilárd?

– Látom, a ma este már nem lehet könnyebb – sóhajtott fel Palkó. – Hát hol is kezdjem, István? Szilárddal elég cudar dolgok történtek…

Jegyzetek

1 „Micsoda bűn, micsoda iszonyat!” (latin)

2 „Ebanyja!” (latin)

3 „Szavak után verés.” (latin)

4 „Szóltam.” (latin)

Utószó

Egy középkori témájú történelmi regény esetében, ami tele van fiktív szereplőkkel és cselekményszálakkal, illetve ami olyan eseményeket is feldolgoz, amelyekről vagy alig van adat, vagy csupa ellentmondás szerepel róluk az egyes forrásokban – szóval egy ilyen történelmi regény esetében szinte lehetetlen utólag szétszálazni, hogy a leírtak közül mi a tény, és mi a költemény. Eddigi tapasztalataim szerint az olvasók e tekintetben két nagy tábort alkotnak: az egyik tábor azt vallja, hogy nincs szükség utólagos magyarázatra, hiszen tisztában van vele, hogy regényt olvas; a másik tábor azonban szeret belemenni az efféle részletekbe, és elvárja a szerzőtől, hogy egy utószóban tisztába tegye a dolgokat.

Ami engem illet, íróként és olvasóként egyaránt valahol a két tábor között helyezkedem el. Az Anjouk-sorozat első hat részéhez korábban nem írtam efféle végjegyzetet, A birodalom urához azonban már igen – úgy érzem, fontos lehet, hogy a Dél pörölyéhez is hozzáfűzzek néhány gondolatot. A lehetetlenre nem vállalkozom, pontos és aprólékos szétszálazást tehát továbbra se várjon tőlem senki, de a legfontosabb tudnivalókat mindenképpen összegzem.

Az 1345-ös visegrádi tűzvészről nem sikerült túl sok információt összeszednem, és ezek sem voltak túl konkrétak vagy részletekbe menőek. Annyi gyanítható, hogy a tűzvész valamikor tavasszal történhetett, az pedig történelmi tény, hogy Tatamér érsek háza (és benne az oklevéltár) leégett. Az is tudható, hogy a tűz a magyar városrészben pusztított, de az már nem, hogy mekkora kárt okozott, és hogy átterjedt-e egyáltalán a palotára is. A történészek többsége összefüggést lát az 1345-ös visegrádi tűzvész, illetve a királyi udvar Budára költöztetése között – de utóbbi eseményt hol 1346-ra, hol 1347-re teszik, azaz legalább egy, legfeljebb két évvel későbbre. Ebből arra következtettem, hogy ha valóban ez is volt a költözés oka, a tűz valószínűleg nem érintette olyan mértékben az udvar mindennapi működését szolgáló épületeket, hogy a királynak sürgős lett volna új székhelyet kijelölnie.

Krakkó felmentése 1345 nyarán egy érdekes történet: míg a régi magyar történetírás szent meggyőződéssel állítja, hogy Krakkó alól magyar segítséggel sikerült elűzni a cseheket (mi több, a két magyar seregvezért név szerint is említi), addig a lengyel kútfők egy szót sem szólnak a magyar segédcsapatokról. Ezt az ellentmondást rejtettem el abban a kis motívumban, amikor Poháros Péter megemlíti: Szécsi Miklós éppen arról vitázik a lengyel vezérekkel, hogy csináltak-e egyáltalán bármi lényegeset a magyar katonák.

Zára kálváriáját illetően is akadnak ellentmondások és hézagok. Velence ultimátuma, miszerint Zára vagy hódoljon be, vagy álljon ki a gyepre, vajon hol hangzott el: a dózsepalotában vagy a zárai kikötőben? Ha a velencei csapatok mind a vízen, mind a szárazföldön hermetikusan körbezárták a várost, akkor a záraiak vajon hogyan tudtak többször is követeket meneszteni a szélrózsa több irányába? Ha a sticatum, avagy a székács tényleg arra szolgált, hogy Zárából senki ne tudjon távozni, akkor a frissen érkezett magyar király – még ha álruhában is, vagy esetleg csak követ útján, de – hogyan tudott sértetlenül bemenni, majd a bátorító beszéd elhangzása után távozni, ahogy azt több forrás is említi? Valóban történtek-e lefizetések a magyar seregvezérek körében, vagy csak rágalom az egész? Ezeket a kérdéseket – és még ennél is többet – kellett valamiképpen helyre tennem a regényírói fantázia segítségével, hogy a történet zökkenőmentesen folyhasson. Számos, az egész ügyet csak bonyolító részletet szándékosan hagytam ki, ezek ugyanis csak nehézkesebbé tették volna a történetet, a lényegen pedig semmit sem változtattak volna.

Lackfi Mihály történetszála teljes mértékben fikció. Míg az összes többi Lackfi-testvér esetében tudható, ki milyen pozíciókat töltött be a királyságban, addig Mihályra vonatkozóan nem találtam semmi ilyen adatot – úgyhogy ő üres lap volt számomra, egy olyan karakter, akit kedvem szerint mozgathattam. (Habár ehhez hozzá kell fűznöm, hogy a többi Lackfinak is jobbára csak a címeit és a családi kapcsolatait kezelem tényként, illetve azt, ha egy-egy csatában vagy hadjáratban biztosan részt vettek. Ezeken kívül viszont meglehetősen szabadon bánok velük, kedvem szerint sakkozva azzal, hogy melyikük mikor és kivel mit csinál.) Senki se kezelje tehát tényként, hogy Lackfi Mihály járt volna akár Zárában, akár Aversában, vagy hogy egyáltalán megsértődött volna a bátyjára – ezek a dolgok mind a képzeletem szüleményei.

András herceg végzetes éjszakájának forgatókönyvét szintén igyekeztem a lehető legalaposabban kidolgozni, de az egész ügyet számos ponton homály fedi. A merénylők pontos kilétét és a Johanna bűnrészességét taglaló kérdésekre talán már soha nem fogunk megbízható választ kapni. Hogy Nápolyi Johanna valóban egy megátalkodott, gonosz vipera lett volna, egy aljas férjgyilkos, ahogy azt a magyar hagyomány makacsul állítja, vagy inkább csak a körülmények áldozata, akit kedvükre rángattak a körülötte élő férfiak? Bárcsak tudnám! A válasz valószínűleg valahol e két véglet között keresendő.

Az aversai merénylet feldolgozása kapcsán ki kell emelnem Horváth Zoltán György és Karczag Ákos nevét: ők voltak azok, akik (a kutatók közül valószínűleg elsőkként) személyesen látogattak el Aversába, hogy felderítsék, hol is történt pontosan a gyilkosság, és ne elégedjenek meg a régi történeti munkák ködös, egymásnak gyakran ellentmondó beszámolóival. A Várak, kastélyok, templomok folyóiratban közölt, remekbe szabott, Az aversai gyilkosság színhelyén című cikküknek köszönhetően nagy valószínűséggel a Dél pörölye az első irodalmi mű, amely ennyire pontosan megjelöli Anjou András halálának helyszínét.

Lackfi István tervei a Szent György Lovagrend kapcsán teljes mértékben az írói fantázia szüleményei. A történelmi rendről ugyanis semmi más nem maradt ránk, mint az alapító okirat – így aztán bármilyen szöveg, ami többet állít a rend puszta megalapításánál, illetve az oklevélben is olvasható információknál, fikciónak tekinthető. A rend ugyanakkor valóban létezett, és engem régóta foglalkoztat a kérdés, hogy miképpen veszett homályba a működése (hiszen feloszlatása jelen állás szerint sosem történt meg). Lelombozó elmélet, de sajnos valószínű, hogy a Szent György Lovagrendet csak azért alapította Anjou Károly, hogy megmutassa, neki ehhez is elég hatalma van, illetve hogy ilyen különleges módon jutalmazza meg azokat a hatalmasságokat, akik éppen akkor körbevették, és akik hűséges embereinek bizonyultak. Ugyanakkor már az alapító okiratban olvasható, a rendtagok feladatait részletező pontok is meglehetősen általánosnak és súlytalannak tűnhetnek. Így aztán valóban elképzelhető, hogy a Szent György Lovagrend nem volt egy túlságosan szervezett, konkrét célok mentén szigorúan működtetett társaság, és idővel egész egyszerűen csak okafogyottá vált a létezése. A drámára és kalandokra szomjazó regényíró persze nagyon szeretné, ha ez nem így történt volna – így aztán a mi történetünkben Lackfi István tovább működteti a testvériséget, még ha nem is abban a formában, ahogy Károly egykor elképzelte…

Toldi Miklós valóban történelmi személy volt, ám minden, ami a Dél pörölye lapjain történik vele, ugyanúgy fikciónak tekinthető, mint Anjou István szökése és megmenekülése, vagy a dubicai Bátor-birtok és lakói puszta létezése.

Cillei Ulrik azonban történelmi valójában jelenik meg a lapokon, már amennyire lehetséges rekonstruálni egy ilyen régen élt embert. Vele kapcsolatban rendkívül izgalmasnak találtam, hogy míg későbbi leszármazottját Hunyadi János ellenségeként, egy visszataszító, fondorlatos, negatív alakként ismerjük, addig a Nagy Lajos korában élt Ulrik egy talpig becsületes és bátor, eszményi lovagnak tűnik, aki szinte baráti viszonyt ápolt a magyar királlyal.

Ennyit tehát a történelmi tények és az írói fantázia szülte részletek kapcsolatáról.

Ahogy minden egyes regényem, úgy a Dél pörölye is hemzseg az utalásoktól más művekre. Biztos vagyok benne, hogy számos hatásomat még én magam sem ismerem fel, amik azonban egész biztosan inspiráltak a regény írása során: Frank Herbert Dűnéje, Andrzej Sapkowski Vaják-történetei, Arany János Toldija, Gárdonyi Géza Egri csillagokja, Cserna-Szabó András Zerkója, illetve Faludy György és az ő Villon-átköltései. A Mennyei királyság című filmre való utalások ezúttal is ott rejtőznek a sorok között, de ugyanúgy ott van A Gyűrűk Ura és a klasszikus Star Wars-univerzum egy-egy eleme is. Ezekért a művekért ugyanolyan hálás vagyok, mint azokért, amelyek tudat alatt szivárogtak át a könyvem lapjaira.

Nagy Richárd nevét külön ki kell emelnem: az a munka, amit a Hard-core latin regényíróknak nevezetű, külön bejáratú „online kurzus” során végez számomra, több mint inspiráló. A birodalom urához hasonlóan a Dél pörölye is Nagy Richárd barátomnak köszönhetően tér vissza újra és újra a latin frázisokhoz, kifejezésekhez. A veszprémi küszöbvéset helyesírási hibájáról szóló jelenet eredetijét szintén Richárd írta, én már csak átszerkesztettem az ő szövegét. Mi több, Lorenzo trágár rigmusához is (ami eredetileg a Priapusi versekből való idézet) ő készítette el mind a négy fordítást, amivel az életművész poéta a regényben előrukkol – az olvasókra való tekintettel nem időmértékes, hanem rímelő formában. És talán mondanom sem kell, hogy Bátor Vilmos vörösmárvány sírkövét ugyancsak Nagy Richárdnak köszönhetjük.

A rendelkezésemre álló anyaggal igyekeztem a lehető legjobban sáfárkodni. Hogy ez méltóképpen sikerült-e, annak eldöntését már az olvasóra bízom.

Külön köszönettel tartozom türelmes és végsőkig együttműködő szerkesztőmnek, Peiker Évinek, illetve az Athenaeum Kiadó valamennyi, szintén rendkívül türelmes és a legvégsőkig együttműködő munkatársának. Az ő támogatásuk ugyanolyan sokat jelent számomra, mint olvasóimé, barátaimé és szeretteimé. In omnibus requiem quaesivi, et nusquam inveni nisi in angulo cum libro.

Kisudvarnok,
2023. április 17.

A Magyar Királyság
fontosabb tisztségviselői a regény cselekményének idején

Országos tisztségek

Nádor:

Gilétfi Miklós 1342–1356

Országbíró:

Nagymartoni Pál 1328–1349

Tárnokmester:

Tót Lőrinc 1344–1346

Paksi Olivér 1347–1352

Kincstartó:

Magyar Pál 1340–?

Erdélyi vajda:

Lackfi István 1344–1350

Horvát-szlavón bán:

Alsólendvai Miklós 1343–1346

Szécsi Miklós 1346–1349

A királyi udvar tisztviselői

Lovászmester:

ifj. Lackfi Dénes 1343–1359

Asztalnokmester:

Szécsi Miklós 1342–1346

Szécsi Ivánka 1346–1349

Pohárnokmester:

Kont Miklós 1345–1351

Ajtónállómester:

Becsei Töttös 1343–1353

Felhasznált irodalom

A Dél pörölye című regényhez felhasznált elsődleges források:

B. Szabó János: A középkor magyarországi könnyűlovassága (X–XVI. század) Attraktor, 2017

Bánlaky József: A magyar nemzet hadtörténelme Arcanium Adatbázis Kft., 2001

Bellér Béla: Magyarok Nápolyban Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1986

Bertényi Iván: Magyarország az Anjouk korában Gondolat Kiadó, 1987

Bertényi Iván: Nagy Lajos király Kossuth Könyvkiadó, 1989

Csákó Judit: Zára 1345–1346. évi velencei ostroma a narratív kútfők tükrében In: Századok 155. évf. 6. szám Magyar Történelmi Társulat, 2021

Csukovits Enikő: Az Anjouk Magyarországon II. – I. Nagy Lajos és Mária uralma (1342–1395) MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2019

DeVries, Kelly (szerk.): A középkor nagy csatái Ventus Libro, 2011

Engel Pál: Beilleszkedés Európába a kezdetektől 1440-ig História / Holnap Kiadó, 2003

Engel Pál: Szent István birodalma MTA Történettudományi Intézet, 2001

Hermann Róbert (szerk.): Magyarország hadtörténete I. – A kezdetektől 1526-ig Zrínyi Kiadó, 2017

Homonnai Sarolta: Egy angol követ a 14. századi Magyarországon In: Homonnai Sarolta, Piti Ferenc, Tóth Ildikó (szerk.): Tanulmányok a középkori magyar történelemről Szegedi Középkorász Műhely, 1999

Horváth Zoltán György – Karczag Ákos: Az aversai gyilkosság színhelyén In: Várak, kastélyok, templomok 6/3. ZIMédia Kiadó (2010)

Kristó Gyula: Az Anjou-kor háborúi Zrínyi Katonai Kiadó, 1988

Kurcz Ágnes: Lovagi kultúra Magyarországon a 13–14. században Akadémiai Kiadó, 1988

Küküllei János és a Névtelen Minorita krónikája Magyar Helikon Könyvkiadó, 1960

Stopek, Jerzy (szerk.): Lengyel regék és mondák Móra Könyvkiadó, 2010

Szende László: Piast Erzsébet és udvara (1320–1380) Doktori disszertáció, Eötvös Loránd Tudományegyetem, 2007

Teiszler Éva: I. Lajos király nápolyi trónigénye a diplomácia tükrében In: Acta Historica, Tomus CXXXVIII., MTA–HIM–SZTE–MOL Magyar Medievisztikai Kutatócsoport, 2015

Történelmi atlasz Lilium Aurum – Cartographia Tankönyvkiadó, 2002

Az Anjouk-sorozathoz felhasznált további források:

A magyar középkor története Pannonica Kiadó, 2005

A Szent György Lovagrend és Nyári Egyeteme jubileuma (A 2013. évben Visegrádon rendezett XX. Jubileumi Nyári Egyetem összegyűjtött előadásai) Szent György Lovagrend, 2017

A templomos lovagrend regulája Kairosz Kiadó, 2002

Bagi Dániel: Az Anjouk Krakkóban Kronosz Kiadó, 2014

Ballereau, Jean-François – Delaborde, Gilles: A lovak világa Alexandra Kiadó, 1993

Bartha Annamária: Károly Róbert és Nagy Lajos egészsége és betegségei In: Kovács Szilvia – Révész Éva (szerk.): Műhelyszemináriumi dolgozatok I. SZTE BTK Történelemtudományi Doktori Iskola, 2013

Bertényi Iván – Szende László: Anjou-királyaink és Zsigmond kora Officina ’96 Kiadó, 2011

Bíró Ferencné – Csorba Csaba: Élet a középkori Európában és Magyarországon Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1985

Black, Maggie: Középkori szakácskönyv Szkíta Szarvas Könyvkiadó, 2005

Bogos Zsuzsanna: Fejedelmi lakomák – Régi magyar étkek Alinea Kiadó, 2012

Buzás Gergely: A királyok Visegrádja Mátyás Király Múzeum, 2018

Csukovits Enikő: Az Anjouk birodalma 1301–1387 Kossuth Kiadó, 2012

Csukovits Enikő: Az Anjouk Magyarországon I. – I. Károly és uralkodása (1301–1342) MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2012

Csukovits Enikő (szerk.): Az Anjou-kor hatalmi elitje MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, 2020

Csukovits Enikő: Liliom és holló – Az Árpád-ház kihalásától a mohácsi vészig Magyar Könyvklub – Helikon Kiadó, 1997

Döbringer, Hanko: Johannes Lichtenauer hosszúkardművészete A Kard Rendje Lovagi Kör és Vívóiskola Egyesület, 2007

Dümmerth Dezső: Az Anjou-ház nyomában Panoráma, 1982

Falvai Róbert: Az Anjou-királynék Duna International, 2012

Fináncy Ernő: A középkori nevelés története Kir. Magyar Egyetemi Nyomda, 1926 (reprint: Könyvértékesítő Vállalat, 1985)

Granasztói György: A középkori magyar város Gondolat Kiadó, 1980

Gál Farkas: Az úriszék előtt Madách Könyvkiadó – Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1984

Hangay Zoltán: A pápák könyve Trezor Kiadó, 1991

Huizinga, Johan: Őszi középkor Helikon Kiadó, 2022

Józsa László, Dr.: Szex a középkori Magyarországon Históriaantik Könyvkiadó, 2011

Kerékgyártó Béla: A magyar királyi udvar a királyság fénykorában Rudnyánszky A. Könyvnyomdájából, 1881 (reprint: Históriaantik Könyvkiadó, 2013)

Képes Krónika Magyar Helikon Könyvkiadó, 1964

Kiss-Béry Miklós: Károly Róbert és Nagy Lajos Duna International, 2011

Kristó Gyula: A rozgonyi csata Akadémiai Kiadó, 1978

Kristó Gyula: Károly Róbert családja In: Aetas 20. évf. 4. szám AETAS Könyv- és Lapkiadó Egyesület, 2005

Kristó Gyula – Makk Ferenc (szerk.): Károly Róbert emlékezete Európa Könyvkiadó, 1988

Magyar Anjou Legendárium Magyar Helicon – Corvina, 1975

Miskolczy István: Magyarország az Anjouk korában Attraktor, 2009

Pór Antal – Schönherr Gyula: Az Anjou ház és örökösei (A magyar nemzet története III.) Athenaeum Irodalmi és Nyomdai R.T., 1895

Pósán László – Veszprémy László (szerk.): Elfeledett háborúk – Középkori csaták és várostromok Zrínyi Kiadó, 2016

Prokopp Mária – Horváth Zoltán György: Nápoly középkori magyar emlékei Romanika Kiadó, 2014

Rácz György (szerk.): Visegrád 1335 International Visegrad Fund, 2009

Rudnyánszky Ferenc: Lovasiskola Stádium Sajtóvállalat Részvénytársaság, 1928 (reprint: Lapu Bt., 2001)

Somogyi Győző: Az Árpádok hadserege 896–1301 Zrínyi Kiadó, 2017

Somogyi Győző: Magyar lovagkor 1301–1456 Zrínyi Kiadó, 2017

Spekner Enikő: Hogyan lett Buda a középkori Magyarország fővárosa? Budapesti Történeti Múzeum, 2015

Thuróczy János: A magyarok krónikája Európa Könyvkiadó, 1980

Török József: A magyar föld szentjei Tulipán Könyvkiadó, 1991

Török József: Szerzetes- és lovagrendek Magyarországon Panoráma Kiadó, 1990

Varjassy Péter – Kölnei Lívia: Az ispotályos johannita lovagok Attraktor, 2012

Veszprémy László: Az Árpád- és Anjou-kor csatái, hadjáratai Zrínyi Kiadó, 2008

Veszprémy László: Lovagvilág Magyarországon Argumentum Kiadó, 2008

Zombori István: Lovagok és lovagrendek Madách Könyvkiadó – Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó, 1988

Zsoldos Attila (szerk.): Hercegek és hercegségek a középkori Magyarországon Városi Levéltár és Kutatóintézet, 2016

A regényhez kapcsolódó érdekességekről, a XIV. századi magyar történelem fontos szereplőiről, a kor jellegzetességeiről és szokásairól keresse a szerző és mások írásait a www.anjouk.hu oldalon!

Tartalom

A hónapok elnevezése a XIV. században

Első epizód. A fekete ispán

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

Második epizód. Zárától Aversáig

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

Harmadik epizód. Gyászba öltözött csillagom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

Negyedik epizód. Canis canem edit

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

Ötödik epizód. Véred kiontott harmatával

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

Hatodik epizód. Dél pörölye

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

Hetedik epizód. Anda

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

Nyolcadik epizód. Gyertyaláng

1. fejezet

2. fejezet

Jegyzetek

Utószó

A Magyar Királyság fontosabb tisztségviselői a regény cselekményének idején

Felhasznált irodalom

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
Tel.: 1-235-5020

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

Forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Megjelent 2021-ben, Budapesten.
ISBN 978 963 543 349 0

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License