A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jonathan Wilson

Inverting the Pyramid

4th editon, Seven Dials, London, 2023

Fordította: Hegedűs Henrik

Az első kiadás fordításában közreműködött:

Lukács Dániel, Mártha Bence és Nagy Ádám.

Copyright © Jonathan Wilson 2008, 2013, 2018 & 2023

First published in Great Britain in 2008 by Orion,

an imprint of the Orion Group Ltd.

Hungarian translation © Hegedűs Henrik, 2024

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez

a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Várlaki Tibor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Schwarczenberger Helga

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-912-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A GABO Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Felix qui potuit rerum cognoscere causas{1}

Tartalom

Előszó a magyar kiadáshoz

Előszó a negyedik kiadáshoz

Prológus

1. A futball születésétől az első játékrendszerig, a piramisig

2. A tangó és a valcer

3. A harmadik védő megjelenése

4. Hogyan pusztította el a fasizmus a kávéházat

5. A megkomponált káosz

6. A magyar kapcsolat

7. A karnevál megzabolázása

8. Az angol pragmatizmus (I.)

9. A modern futball megszületése

10. A catenaccio

11. Az angyalok után

12. A totális futball

13. Tudomány és őszinteség

14. Repíts a Holdra!

15. Az angol pragmatizmus (II.)

16. A három védő visszatérése

17. Az edző, aki nem volt ló

18. Az emlékmás – Total Recall

19. A Szellemek és a Gép

20. A passzjáték diadala

21. A világ Cruyff után

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Köszönetnyilvánítás a negyedik kiadáshoz

Felhasznált irodalom

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Előszó a magyar kiadáshoz

A magyar és az angol futball történelme örökre összefonódott azon a ködös, novemberi délutánon a Wembley-ben, 1953-ban, amikor – ahogyan azt talán mindenki jól tudja – a visszavont középcsatárként játszó Hidegkuti Nándor vezetésével a magyarok szétzúzták azt a makacs angol illúziót, hogy még mindig az angol foci uralja a világ futballját. A meccs a mai napig vízválasztó a futballunk történetében: ez volt az a pillanat, amikor nekünk, angoloknak, végleg el kellett fogadnunk, hogy bár a játékot mi találtuk ki, mások sokkal magasabb szintre emelték.

Tulajdonképpen ez volt az a meccs, amely útjára indította ezt a könyvet is. Az életemen visszatekintve elmondható, hogy mindig is érdekelt a különböző játékok háttere, struktúrája és belső működése, akár a való világról, számítógépes szimulációkról vagy a gombfociról legyen is szó. De a taktika összefüggő fejlődését csak akkor kezdtem valamennyire is megérteni, amikor egy cikkhez gyűjtöttem anyagot a londoni 6-3 ötvenedik évfordulóján. Ekkor vált világossá a számomra, hogy mennyire folytonos a dolog: elképzelések fejlődnek ki és terjednek el, majd térnek vissza önmagukba, és indulnak újra fejlődésnek. Formációk és taktikai elemek jelennek meg és tűnnek el, de csak azért, hogy néhány évtizeddel később, már megváltozott környezetben szülessenek újjá, más céllal, más köntösben.

Buzánszky Jenővel vagy Grosics Gyulával beszélgetve értettem meg igazán, hogy a magyarok mennyire meglepődtek az angolok meglehetősen egyszerű – vagy mondjuk ki: primitív – játékfelfogásán; a korabeli újságokat böngészve döbbentem rá, milyen sokkot váltott ki Angliában az, hogy a futballt teljesen másképpen is lehet játszani, mint ahogyan az addig szokásban volt. Egyre inkább felkeltette az érdeklődésemet az a különös és növekvő különbség, amely Közép-Európa és Nagy-Britannia között alakult ki a taktika fejlődésének ütemét tekintve. Vizsgálódásaim végül e könyv 2008-as, első kiadásában öltöttek testet, újabb eredményeimet pedig a jelenlegi bővített, átdolgozott kiadás tartalmazza, amelynek magyar fordítását tartja kezében a kedves Olvasó.

Utazásaim és kutatásaim során magam is hasonló megvilágosodáson mentem keresztül, mint a 6-3-as vereséget követően az angol futball. A kudarc hatására az addig megkérdőjelezhetetlennek hitt dogmákhoz való görcsös ragaszkodás megszűnt: Don Revie játékán keresztül a Manchester City is megpróbálta másolni Hidegkuti szerepét; kinyíltak az angol szemek, és amikor a brazilok már négyvédős rendszerrel nyerték meg az 1958-as világbajnokságot, az angol edzők nyitottak voltak az újdonságra. Ez lett az Alf Ramsey-féle Ipswich sikereinek a titka, és végül ez a folyamat vezetett el Anglia 1966-os világbajnoki győzelméhez is. Cserében viszont megint megszületett az új dogma, a 4-4-2 szentsége, amelynek következtében az angol futball intellektuális szendergésbe merült, és ebből csak most van felébredőben. A jelenség nem meglepő, ez a minta ismétlődik a világon mindenütt: a siker elégedetté, sőt önelégültté tesz, ami pangáshoz vezet, amíg egy sokkoló vereség el nem hozza ismét a forradalmat.

Legalábbis a legtöbb ország esetében. Sajnos Magyarország – Ausztriához és Skóciához hasonlóan – távol került a csúcstól. Biztos vagyok benne, hogy ennek sok oka van – a népesség nagysága is biztosan szerepet játszik ebben –, ám Uruguay újjászületése mindenkinek reményt adhat, bár nem vagyok abban a helyzetben, hogy nagy ívű kijelentéseket tegyek a helyzet kapcsán.

Annyit azonban elmondhatok, őszintén bízom abban, hogy Magyarország egyszer visszatér a legjobbak közé, mert nemcsak az angol futball, de én magam is nagyon sokat köszönhetek az Aranycsapatnak.

Jonathan Wilson

Előszó a negyedik kiadáshoz{2}

2005-ben írtam azt a cikket a Four Four Twónak, amely végül elvezetett azokhoz a gondolatokhoz, amelyek a Futballforradalmakban öltöttek testet. Ekkoriban a labdarúgás taktikai aspektusa a brit futballról szóló beszédben teljesen a perifériára szorult. Nyolc évvel később, miközben ezeket a sorokat írom, már szinte a középpontban áll. Ha nem is a drukkerek nagy része, de egy el nem hanyagolható hányada követi Gary Neville elemzéseit minden hétvégén, amint egy óriási kivetítő előtt állva magyarázza a játék elemeit. Minden újságnak megvan a maga taktikai rovata, több tucat blog foglalkozik a témával, és időközben közérthetővé váltak olyan kifejezések, mint a „hamis kilences” vagy a „tükörszélső”.

A Futballforradalmak a folyamat része volt, de persze nem indukálta azt, mint ahogyan egyesek erős túlzással állítják. Inkább csak azt mondanám, hogy a könyv elkapott egy már amúgy is emelkedő hullámot, és történelmi távlatba helyezte a jelen eseményeit mindazok számára, akik szívesen elemzik, amit látnak. Az angol futball megközelítése még mindig vaskalapos, de napról napra nő azoknak a száma, akik a részletek iránti fogékonysággal követik a futballt. Elképzelhető, hogy egyesek taktika iránti érdeklődése túl messzire megy, és megszállottsággá válik. A magam részéről már a könyv 2008-as, első kiadásának előszavában is jeleztem – de nem árt megismételni, tekintve, hogy sokan túlzott jelentőséget tulajdonítanak a személyemnek, és taktikai guruként tekintenek rám –, hogy nem gondolom azt, mindig a taktika szerepe a legfontosabb egy-egy meccs végkimenetelében, és azt sem gondolom, hogy kizárólag a taktika határozza meg, milyen teljesítményt nyújt egy adott csapat. Inkább azt mondanám, hogy a taktika az egyik legfontosabb – igaz, kissé elhanyagolt – szempont a futballban, más egyebek mellett, mint például a technikai képzettség, az állóképesség, a motiváció, az erő, a szerencse – vagyis a labdarúgás hálója igen szövevényes. Emellett vallom, hogy egy csapat taktikáját nem lehet külön kezelni az egyéb körülményektől: egy fizikailag topon lévő csapatnak másképp kell futballoznia, mint egy teljesítőképessége végén járónak; egy önbizalomhiányban szenvedő gárdának ajánlatos óvatos taktikával kifutnia a meccsre; egy labdaművészekből álló csapatnak valahogy megoldást kell találnia a védekezésbeli hiányosságaira. Minden mindennel összefügg.

Hasonlóképp: olykor az egyes formációk beazonosítása is kissé önkényes. Tulajdonképpen hány méterrel kell hátrébb játszania egyik csatárnak a másiknál, hogy 4-4-2 helyett 4-4-1-1-nek nevezzük a rendszert? És a szélső középpályásoknak meddig kell felnyomulniuk, hogy mindez 4-2-3-1-re változzon? A 4-4-1-1-nél maradva: mi a helyzet akkor, ha a támogató csatár még mélyebbre lép vissza, miközben a szélsők feljebb lépnek? Ekkor is 4-2-3-1-ről beszélünk, vagy inkább 4-2-1-3-ról, esetleg 4-3-3-ról? Tekintve, hogy a szélső védők számtalan alkalommal futnak fel a vonalak mellett, és emiatt átlagos pozíciójuk egy vonalba helyezi őket a védekező középpályásokkal, bizonyos 4-2-3-1-eket miért nem 2-4-3-1-ként írunk le? Ezek az egyszerűsítések a közérthetőséget szolgálják, felerészben a konvencióknak, felerészben a valóságnak megfelelően. Ettől függetlenül hasznos eszközei a kezdőcsapatok leírásának, még ha olykor durva egyszerűsítésekhez is vezetnek.

A taktikának nincsenek abszolút igazságai, főként nincs olyan, hogy „legjobb” felállás – amelyről talán a leggyakrabban kérdeztek az elmúlt években. Csak annyi biztos, hogy a védekezésnek és a támadásnak alapvetően egyensúlyban kell állnia egymással. Minden más a körülményektől függ: kik a bevethető játékosok, milyen fizikális és mentális állapotban vannak, milyen az időjárás és a pálya állapota, milyen formában van a csapat, milyen eredményt szeretne elérni a mérkőzésen – és persze ugyanez fordított előjellel, az ellenfél függvényében. Nem elég, hogy minden mindennel összefügg; de minden relatív is.

A könyv első kiadása a Roma és a Manchester United játékával kapcsolatos megfigyelésekkel ért véget, a csatárok nélküli rendszer elemzésével, és Carlos Alberto Parreira teóriájával, amely szerint a jövő formációja a 4-6-0. A jelenség leírásával kapcsolatban akkor még nem hangzott el a „hamis kilences” kifejezés, de mára ez teljesen elfogadottá, sőt magától értetődővé vált. Ez nemcsak arra mutat rá, mennyit fejlődött maga a futball, és milyen népszerűvé vált ez a szerepkör, hanem arra is, hogy milyen nagymértékben nőtt az emberek fogékonysága a taktikai részletek iránt az elmúlt években.

Ennyi idő elég volt Pep Guardiolának is, hogy Barcelonában létrehozza a legjobb csapatot, amelyet a világ az elmúlt két évtizedben látott, miközben forradalmasította a taktika egyes elemeit is – és ez a legkevesebb, amit elmondhatunk a gárdáról. A könyv második kiadása már bővebben és részleteiben is foglalkozik a Barça-stílus gyökereivel, a filozófiával, amely a Queen’s Park passzjátékából kiindulva a Newcastle Unitedon keresztül, a Tottenham Hotspurön és az Ajaxon át eljutott Barcelonába. Körbejárjuk, a totális futball hogyan változott Louis van Gaal és Marcelo Bielsa munkássága alatt, illetve Spanyolország hogyan talált rá a saját játékára, még mielőtt Vic Buckingham vagy Rinus Michels megérkezett volna az országba.

A könyv harmadik kiadása arról számolt be, Pep Guardiola hogyan alakította át a futball világát – nemcsak saját stílusával, de azáltal is, ahogy az ellenfelek reagáltak rá. A negyedik kiadás ezt a párbeszédet folytatja annak az évtizedes folyamatnak a bemutatásával, melyben a Guardiola-féle, labdabirtoklás alapú futball küzd meg az alapvetően Németországból származó, elsősorban a letámadásra és a gyors átmenetekre építő focival. Emellett említést teszünk a portugál iskoláról és Vítor Frade szerepéről, a periodizációról, valamint arról is, hogy a játék elüzletiesedése hogyan tolja egyre inkább előtérbe a támadófutballt és a szórakoztatást. Ebben a könyvben szinte mindenhol találunk kiegészítéseket az első kiadáshoz képest, a különböző jelenségek leírása pedig jóval részletgazdagabb – például az Edward korabeli Anglia játéka, amelyet az első kiadás talán túlzó egyszerűsítéssel robotikus 2-3-5-ként kezel. Vagy ott van a harmadik védő megszületésének története, amely jóval komplikáltabb és lassabb folyamat volt, mint az az első kiadásból kiderült: C. B. Fry már 1897-ben megpendítette a jelenséget. Sokkal bővebben esik majd szó arról, hogy az 1980-as években miért tért vissza a futball a háromvédős felálláshoz, és el kell ismernem azt is, hogy az ezzel kapcsolatos érdemeket, amelyeket korábban Carlos Bilardónak és Franz Beckenbauernek tulajdonítottam, mindenképpen ki kell terjesztenem Sepp Piontekre és Ćiro Blaževićre is.

Emellett persze hozzáadtunk kisebb-nagyobb megjegyzéseket a korábbi történésekhez, újabb kutatási anyagokkal egészítettük ki a témát, sőt figyelembe vettük az olvasók visszajelzéseit is azzal kapcsolatban, hogy a múlt egyes eseményeit hogyan kell vagy lehet még értelmezni. Minél többet kutat az ember, annál több kapcsolódási pontot talál a szereplők és az események között, és annál tisztább képet kap arról is, mi és hogyan hatott a labdarúgás taktikai fejlődésére a nemzetközi kapcsolati hálókon keresztül. Ott van például a Barcelona esete: a második világháborút követően két angol edzője volt a csapatnak, olyan szakemberek, akiknek olyan mestereik voltak, akik az 1930-as években a Tottenhamben játszottak Peter McWilliam irányítása alatt. Terry Venables évekig Bill Nicholson keze alatt játszott a Tottenhamben, Bobby Robson pedig annak a Vic Buckinghamnek az irányításával fejlődött, aki letette a modern passzjáték alapjai a Camp Nouban. De beszélhetünk arról is, hogyan küzdött a Manchester United a José Mourinho-féle Chelsea ellen egy olyan szakember, Carlos Queiroz bevetésével, aki szintén a portugál iskola periodizációjában hitt és nevelkedett, és vált Alex Ferguson segítőjévé. Persze meglehet, hogy ezek csak véletlen egybeesések, ugyanakkor nem tűnik túlzásnak az a kijelentés, hogy a labdarúgás mögöttes filozófiáját és keretrendszerét a tradíciók felismerése és természetes evolúciója alakítja, alakította ki. Ahogy a taktikai rendszerek fejlődnek, úgy kell nekünk is finomítani a labdarúgás történelméről alkotott képünket.

Jonathan Wilson,

London, 2023. június

Prológus

Egy lisszaboni tapasbárban ültem aznap este, amikor a 2004-es Európa-bajnokságon az angolok 3-0-ra legyőzték Svájcot. Többféle nemzethez tartozó újságírók körében arról vitatkoztunk, hogy Sven-Göran Eriksson vajon jól döntött-e, amikor a hagyományos 4-4-2-es felállásban küldte pályára a csapatát ahelyett – ami az előzetes várakozás is volt –, hogy a 4-4-2 gyémánt középpályával játszott változatára állt volna át. Mi változtatta meg az előzetes szándékát? A játékosuralom? Egy késő éjszakai ötlet?

„Ugyan, mi a különbség? – tette fel a kérdést egy angol kolléga. – Ugyanazokról a játékosokról beszélünk, ha vonalban játszanak, ha gyémánt alakban. A formációnak nincs jelentősége, nem érdemes beszélni róla.”

Szavait nagy felzúdulás követte. Éppen azon voltam, hogy enyhén kapatos állapotban rámutassak: a hozzá hasonló embereknek nemhogy írni nem lenne szabad a futballról, de már önmagában az is bűn, hogy a tévé képernyője elé engedik őket meccset nézni. Egy argentin kolléga azonban nagyon bölcsen megfogta a karom, és csak ennyit mondott: „A formáció az egyetlen dolog, ami igazán fontos. Ha erről nem írunk, akkor másról sem érdemes.”

És ebben a jelenetben, ebben a kis intermezzóban benne van az angol futball minden hiányossága. A futball nem a játékosokról szól – vagy legalábbis nem csak róluk. A futball lényege a formáció, az alakzat, a játékosok intelligens csatarendbe állítása és a szabad területek kihasználása. (Ezen a ponton meg kell jegyeznem, hogy „taktika” alatt a formáció és a stílus kombinációját értem, hozzátéve, hogy az egyik 4-4-2 annyira különbözhet a másiktól, mint Vinnie Jones Ronaldinhótól). Úgy vélem, az argentin kolléga költői túlzásba esett, hogy mondanivalóját érzékeltesse, hiszen a játékban megvan a szerepe a szívnek, a léleknek, az akaraterőnek, a motivációnak, az erőnek, a kitartásnak, a sebességnek vagy éppen a szenvedélynek is. De mindezek mellett ott van a formáció, a labdarúgás elméleti dimenziója, és ezen a téren az angolok – ahogyan más területeken is történt – nem vették a fáradságot, hogy a dolgok mélyére ássanak.

Ez súlyos hiba. Olyan hiba, amely engem is borzasztóan frusztrál, de most nem az angol futball kudarcairól szeretnék elmélkedni. Összességében egyébként sem gondolom, hogy Anglia halmozná a kudarcokat. Sven-Göran Eriksson nevetség tárgyává lett a kapitánysága végén, de ne felejtsük el, hogy korábban egyedül Alf Ramsey tudta legalább a negyeddöntőig vezetni az angolokat három egymást követő, nagy tornán. Steve McClaren 2008-as Eb-selejtezőbeli kudarca inkább volt egy döccenő, mint a hanyatlás kezdete – az a selejtezőcsoport egyébként jóval erősebb volt, mint azt a xenofób angolok hajlandóak elismerni. Fabio Capello vezetésével a válogatott az elsők között kvalifikálta magát a 2010-es világbajnokságra, bár igaz, hogy ott aztán csúnyán leszerepelt. 2012-ben aztán minden visszatért a megszokott kerékvágásba: az angolok a legjobb nyolc között, tizenegyesekkel estek ki az Eb-n.

Nézzük csak meg Uruguayt vagy Ausztriát: az ő esetüket bátran nevezhetjük hanyatlásnak, még akkor is, ha Óscar Washington Tabárez vezetésével az uruguayi csapat nagyszerű eredményeket ért el 2010-ben és 2011-ben. Vagy ott vannak a skótok: kezdeti sikereik után változatlanul erőn felül teljesítenek, vagy legalábbis igyekeznek erőn felül teljesíteni, nem törődve azzal, hogy mindössze ötmillióan lakják az országot. Mindenekelőtt: nézzük meg Magyarországot. A magyar csapat 1953 novemberében még a lélekharangot kongatta az angolok világuralmi tervei felett, de mire ennek a csodálatos csapatnak a legjobbja, Puskás Ferenc 2006 novemberében sajnálatos módon elhunyt, a magyar válogatott már csak azért volt versenyben, hogy legalább a Top 100-ban maradjon a FIFA-világranglistán. Na, ez a hanyatlás.

Mindazonáltal a magyaroktól a Wembley-ben elszenvedett 6-3-as vereség valódi vízválasztó volt az angol futball történetében. Ez volt az első alkalom, hogy Anglia hazai pályán vereséget szenvedett egy az európai kontinensről érkező csapattól. Nem is önmagában a vereség volt fájó, hanem az a megalázó játékbeli különbség, amely szertefoszlatta a téveszmét, miszerint az angol futball a világ legjobbja. „A brit futball és a külföldről érkező kihívások közös története nem másról szól, mint az elherdált fölényről, a butaságról, a szűklátókörűségről és a vétkes korlátoltságról. Tanulságos mese a szégyenteljesen elpazarolt tehetségről, az önhittségről és a végtelen önámításról” – írta a 6-3-as vereséget követően Brian Glanville a Soccer Nemesis hasábjain. És igaza volt.

Ennek ellenére tizenhárom évvel később Anglia világbajnok lett. Az ország ugyan elvesztette a futballban betöltött abszolút vezető szerepét, de azért a szűk elit tagja maradt – ennek is volt köszönhető a győzelem. Alapjában véve nem hiszem, hogy az azóta eltelt ötven évben sok minden változott volna – az biztosan nem, hogy a nagy tornák előtt az ország még mindig elragadtatja és túlzásokba hajszolja magát. Emiatt is élik meg tragédiaként az emberek, amikor a válogatott kiesik a legjobb tizenhat között. Pedig nem biztos, hogy így kellene érezniük. Összességében Anglia még mindig a közé a nyolc-tíz ország közé tartozik, amelynek reális esélye van, hogy világ- vagy Európa-bajnokságot nyerjen (nem számítva az olyan bombameglepetéseket, mint Dánia vagy Görögország sikere). A kérdés az, hogy miért nem tudják soha megragadni a lehetőséget. Lehetséges, hogy az utánpótlásképzésen kellene javítani; több figyelmet szentelni a technikai képzésnek és a taktikai fegyelemnek; limitálni a Premier League-ben játszó külföldiek számát; végre kipukkasztani az önelégültség burkát, amely körülveszi a játékosokat; vagy megvalósítani bármely más, a témában elhangzott javaslatot a több száz közül – a siker sohasem lesz garantált. A szerencsének mindig is meglesz a helye és az ideje a futballban, és különösen a hat-hét meccsből álló nagy tornák esetében értékelődik fel a szerepe.

Eléggé megalapozott az a feltételezés, miszerint a legrosszabb dolog, ami az angol futballal történhetett, az 1966-os világbajnokság megnyerése volt. Rob Steen The Mavericks című könyvében, David Downing pedig az angolok legfőbb riválisait, a németeket és az argentinokat bemutató munkájában egymástól függetlenül arra a következtetésre jutottak, hogy az 1966-os siker visszavetette a szigetországi futball fejlődését. Az emberek fejében ugyanis az rögzült, hogy a sikerhez vezető egyetlen és igaz út az Alf Ramsey-féle funkcionális futball. Alapjában véve hajlok rá, hogy mindkét állítással egyetértsek, ugyanakkor a problémát nem a Ramsey-féle válogatott stílusában látom, hanem abban, hogy a rá következő generációk játékosai és edzői azt a téves következtetést vonták le belőle, hogy ez a futball „helyes” módja. Attól, hogy valami működőképes volt egy adott környezetben, adott játékosokkal, a labdarúgás egy adott fejlődési pontján, még nem biztos, hogy később is hatékony lesz. Ha az angolok azzal a játékkal próbálkoztak volna 1966-ban, mint a brazilok, ők is ugyanúgy kiestek volna a csoportkörben a fizikailag sokkal erősebb és agresszívabb csapatok ellen – sőt valószínűleg még látványosabb lett volna a bukásuk, hiszen kevés olyan játékosuk volt, aki felért a brazilok technikai képzettségéhez, már ha egyáltalán akadt ilyen. Akkor tehát nagyon is indokolt volt a Ramsey-féle funkcionális futball. De csak akkor.

Ha van valami, ami megkülönbözteti a hosszú időn át sikeres edzőket a többiektől – Sir Alex Ferguson, Valerij Lobanovszkij, Bob Paisley, Borisz Arkagyev –, az az, hogy mindig képesek voltak megújulni, változtatni saját elméleteiken. Csapataik egymástól teljesen eltérő módon játszottak, de az mindannyiukban közös volt, hogy kristálytisztán látták, mikor kell változtatni az addig nyerőnek bizonyuló formulán, mikor kell bátran megtenni a következő lépést. Ezzel összességében azt akarom mondani: nem hiszem, hogy lenne egy „helyes” módja a játéknak. Művészi vagy érzelmi szempontból persze különbséget tudunk tenni a csapatok között – hozzám is sokkal közelebb áll Marcelo Bielsa Chiléjének intenzitása és letámadása, mint Otto Rehhagel Görögországja, de ez pusztán személyes beállítottság kérdése, és tetszésünk kifejezésével még nem állítjuk egyikről vagy másikról, hogy jobb, felsőbbrendű lenne.

Annak is tudatában vagyok, hogy elmélet és gyakorlat között állandóan kompromisszumokat kell kötni. Elméleti síkon nagy rajongója vagyok Lobanovszkij Dinamo Kijevének, vagy Fabio Capello AC Milanjának. De a gyakorlatban, amikor egyetemi éveimben lehetőségem volt iskolám csapatát edzeni két szezonon keresztül, nagyon is funkcionális focit, célfocit játszottunk. Kétségkívül nem voltunk egy bombaerős csapat, de a rendelkezésre álló játékosokból kihoztuk a maximumot – ugyanakkor az is tény, hogy futballozhattunk volna szemre tetszetősebben is. Ez azonban senkit nem érdekelt azokon a sörissza tivornyákon, amikor a két bajnoki címünket ünnepeltük.

A helyzet azonban nem ilyen egyszerű. Hiszen ezzel a logikával azt is mondhatnánk, hogy amelyik stílussal a legtöbb trófeát lehet nyerni, az a „helyes” módja a játéknak, márpedig ilyesmit csak a legmegátalkodottabb sikerhajhászok jelentenének ki. A siker nem mérhető pusztán trófeákban és pontokban – helyet kell szorítani a romantikának is. A feszültség, ami a szépség és a cinikus célfutball között vibrál – és amit a brazilok úgy írnak le, hogy futebol d’arte és futebol de resultados –, örök. Talán mert így van ez az élet minden területén. Elvégre, mi a fontosabb: győzni, vagy szépen játszani? A gyakorlatiasság, a pragmatizmus, illetve az eszményítés és az idealizmus örök csatája ez.

A siker nem abszolút kategória, ráadásul megítélése folytonosan változik az idő és az egyre pontosabban megismert körülmények tükrében. Az angol nézőseregek hamar elunták a megfontolt passzokon alapuló támadásépítést, ugyanakkor – például Capello első madridi edzősködése idején – a spanyol nézők hangosan pfujoltak, amikor Fernando Hierro hosszú indításokkal dobta támadásba a szélen felfutó Roberto Carlost. A modern idők tudata számára zavarba ejtő a gondolat, hogy egykor, az amatőr futball hajnalán még kárhozatos dolog volt a passzolás. Hasonlóképpen: abban sem lehetünk biztosak, hogy a műesés megítélése hogyan változik majd az idők során – főként, mivel egyes kultúrák mára gyakorlatilag el is fogadták.

Miközben méltányoljuk, hogy a futball több a sikerek puszta hajszolásánál, furcsa lenne, ha eközben megfeledkeznénk a győzelmek erejéről és fontosságáról. Wenger ábrándossága olykor frusztráló lehet, de például a 2005-ös FA-kupa döntőjében választott, erősen negatív taktikája igazolja: esetenként még ő is behódolt a győzelem fontossága előtt. Már csak emiatt is perverz gondolat lenne Alf Ramsey nyakába varrni az angol futball kudarcait. Ezt a szurkolók egyszerűen nem engedhetik meg maguknak, sőt inkább az a feladatuk, hogy tisztelettel adózzanak emléke és taktikai érzéke előtt.

Nem állítom, hogy figyelmen kívül kellene hagynunk a nagy tornák eredményeit, ugyanakkor veszélyes lenne túlzott következtetéseket levonni belőlük. Ritkán lehet megnevezni azt az egy csapatot, amely kiemelkedik a világ labdarúgásából, és még ritkább, hogy ez a csapat meg is nyeri a világbajnoki címet. Spanyolország az ilyen ritka kivételek közé tartozik. Vagy nézzük mondjuk a 2002-es brazil válogatott esetét. Szinte könnyedén söpörték félre az útjukba kerülő ellenfeleket, és a torna egyértelmű esélyesei voltak annak ellenére, hogy igencsak megszenvedtek a kvalifikációval. Fölényüket tovább fokozta, hogy legnagyobb ellenfeleiknek komoly problémákkal kellett megküzdeniük: fegyelmezetlenségek, sérülések, kimerültség gyengítette a csapatokat. Az 1998-as világbajnokság legerősebb csapata valószínűleg a francia volt, de erre csak a döntőben derült fény. Két évvel később, amikor valóban az Európa-bajnokság legerősebb alakulata volt a csapat, mégis mindössze egy percen múlt, hogy a döntőben nem kaptak ki az olaszoktól.

Minden idők legjobb csapatai közül kettő – a magyarok 1954-ben, a hollandok 1974-ben – egyaránt vereséget szenvedett a vb-döntőben, ráadásul mindketten az NSZK-tól kaptak ki. Ennek a ténynek aztán vagy tulajdonítunk jelentőséget, vagy nem. Maradjunk a legnagyobbaknál, akik elbuktak: az 1982-es brazil válogatott még a döntőig sem jutott el. Ha csak az angolokat nézzük, akkor is fonák a helyzet. Az 1966-os vébé mellett 1990-ben nyújtották a legjobb teljesítményt – azon a tornán, amely Gazza könnyeiről és egy újabb tizenegyespárbajban elszenvedett vereségről maradt emlékezetes. Tizenegyespárbaj és könnyek – ez a szókapcsolat szorosan hozzánőtt az angol labdarúgáshoz, de akkor még kevésbé volt menetrendszerű. Furcsa módon végül ez a kudarc, a tragikus kiesés hozta el az 1990-es évek boomját. Anglia baljós előjelekkel és pocsék felkészüléssel a háta mögött vágott neki a tornának. Bobby Robsont, a szövetségi kapitányt naponta támadta a sajtó – amíg ki nem tiltották a sajtó minden képviselőjét az angolok edzőtáborából, miután néhány újságíró kiszagolta és meg is szellőztette néhány játékos és helyi PR-os hölgyek intim viszonyát. Hab a tortán: mindez a huliganizmus fenyegető árnyékában történt. Írország és Egyiptom ellen botrányosan rosszul futballozott az angol válogatott, Belgium és Kamerun ellen szerencséje volt, csak a hollandok és a nyugatnémetek ellen játszott jól a csapat – ironikus, hogy utóbbi kettő közül egyik meccset sem nyerték meg. Sőt az angolok tulajdonképpen csak Egyiptomot tudták legyőzni rendes játékidőben. És mégis, ez a világbajnokság vezetett a középosztály futballforradalmához.

Egy-egy bajnoki szezon során a szerencse, a sérülések, az egyéni hibák vagy a bírói tévedések egészen jól kiegyenlítik egymást. Ha nem is tökéletesen, de egész jól – legalábbis sokkal jobban, mint egy hat vagy hét meccsből álló nagy torna során. Az, hogy Anglia lassan ötven éve nem nyert semmit, igazán dühítő, és ezért az egymást váltó szövetségi kapitányokat, a játékosokat és a tisztviselőket is felelőssé lehet tenni, de ez még nem egyenlő magával a hanyatlással. Könnyen elképzelhető, hogy alapvető hibák vannak kódolva az angol játékban, amin persze az újításoktól való idegenkedés sem segít. Önmagában a nagy tornákon elért eredményekre alapozva mégis igazságtalan lenne kijelenteni, hogy az angol futballt alapvetően, a gyökereitől meg kellene reformálni.

A globalizáció némileg összemossa a nemzeti stílusok határait, de a tradíciók, amelyeket folyamatosan ápolnak az edzők, a játékosok, a szakértők és a szurkolók, még mindig egyedivé és felismerhetővé teszik a válogatottakat. A könyv írása közben egy dolog nyilvánvalóvá vált számomra: a különböző kultúrák hamar felismerik saját focijuk erényeit, mégsem bíznak meg bennük százszázalékosan. A brazil labdarúgás a könnyedségről és az improvizációról szól, de közben sóvárogva tekint az olaszok védelmi képességeire. Az olasz futball büszke a taktikai képzettségére, de csodálattal adózik az angolok sebességének és bátorságának. Az angol futball a kitartásról és a dinamizmusról szól, miközben a brazilos technikára vágyik – a felsorolás persze nem teljes, de talán érthető a mondanivalóm.

A taktika fejlődése tulajdonképpen nem más, mint két szemben álló erő versengése: az egyik oldalon az esztétikum küzd a célfocival, a másikon a technikai képzettség a fizikummal. Ami bonyolulttá teszi a kérdéskört, az az, hogy a technikát hangsúlyozó kultúrákban nevelkedett játékosok a fizikális előrelépésben látják a fejlődés kulcsát, míg a fizikális kultúrák a technikai fejlődésükért küzdenek. Azt pedig, hogy a kettő közül melyik a szebb vagy a látványosabb, kizárólag a szurkolók döntik el, márpedig köztük sohasem lesz konszenzus. A brit szurkolók talán örömüket lelték a 2003-as Bajnokok Ligája döntőjében (bár én nem ezt tapasztaltam), amely az AC Milan és a Juventus szellemi-taktikai párbajáról szólt, de összességében a Premiership csonttörő összecsapásai mégis közelebb állnak a szívükhöz. A Premier League mezőnye egyébként jóval képzettebb játékosokból áll, mint mondjuk tíz évvel ezelőtt, de még így is gyorsabb a tempó, és kisebb az igény a labdabirtoklásra, mint bármely nagy ligában. Ez a fejlődés tetszik a nézőknek is – a tengerentúlról fizetett televíziós közvetítési jogdíjak emelkedése legalábbis ezt támasztja alá.

Az ötvenes évek közepén megjelent publikációk nem kímélték az angol futballt. A hanyatlás legdühödtebb ostorozója Glanville volt, de nem sokkal maradt el tőle a Soccer Revolution sem, amelyet a nagyszerű osztrák edző, Hugo Meisl öccse, Willy Meisl írt, aki olyan rendíthetetlenül volt anglomán, amennyire csak egy bevándorló lehet. Munkája műfaját tekintve inkább panaszirat. Mindketten az angolok önmagára zárt konzervativizmusát tették felelőssé a hanyatlásért, és utólag visszatekintve azt mondhatjuk, hogy kritikájuk része volt annak a tágabb kulturális kritikának, amely a brit birodalom felbomlása idején hatalmon volt és az új helyét még meg nem talált establishmentet vette célba. Igen, szükségszerű volt, hogy a világ egyszer utolérje Angliát, mert – ahogyan Glanville beletörődően megjegyzi – a tanítványok általában lekörözik a tanítómestereiket, azonban itt arról is szó van, hogy ezek a tanítómesterek arroganciájuk és szűklátókörűségük következtében nagymértékben hozzájárultak saját bukásukhoz.

Ez azonban régen volt. Anglia bukása már nem hat az újdonság erejével. Abból a szempontból, hogy ez a könyv is a taktika fejlődésén keresztül próbálja bemutatni azt a helyzetet, ahová eljutottunk, a méltán nagy hírű Soccer Nemesis és a Soccer Revolution családjához tartozik. Ugyanakkor különbözik is tőlük, hiszen egy nagyon másfajta jelenből indul ki: ma már nem a bukás van a figyelem fókuszában, hanem az, hogy miért marad el a kilábalás. Mindenesetre a könyv történeti jellegű elbeszélés, és nem vitaanyag.

Megjegyzés a használt terminológiához

Angliában – és sok más országban – a „centerhalf” kifejezés manapság középső védőt jelent. Ennek történelmi okai vannak, amelyeket a 4. fejezet elején be is mutatunk majd, de ez a megnevezés megtévesztő lehet, mert a „centerhalf” kifejezés eredetileg a 2-3-5-ös rendszerben a pálya közepén játszó középpályást, vagyis a középfedezetet jelöli. Én is ebben az értelemben használom a könyvben.

1.
A futball születésétől az első játékrendszerig, a piramisig

A futball hajnala kaotikus volt, a hivatalos kereteket nélkülöző játék még nem öltött formát. A kodifikációt a viktoriánus kornak köszönhetjük. Ezt követték a teoretikusok, az elméleti szakemberek, akik először kezdték elemezni a futballt. Az 1920-as évek végéig a ma ismert taktika – vagy arra legalább nyomaiban emlékeztető modell – nem létezett, és mindez nem is volt beszéd- vagy vitatéma, habár már az 1870-es években elfogadottá vált az a gondolat, hogy a játékosok pályán való helyezkedése összefügg a futball – mint játék – és az egyes meccsek várható alakulásával. A kezdeti időkben azonban nem lehetett ilyesfajta kifinomultságról beszélni.

Számos kultúrában találkozhatunk olyan játékkal, amelyhez valamilyen formában hozzátartozott egy labda rugdosása, de bármennyire is szeretnék a rómaiak, a görögök, az egyiptomiak, a karibi térség, Mexikó, Kína vagy Japán magukénak tudni a futball gyökereit, a későbbi modern sport a középkori Angliát és annak sokadalmi forgatagát mondhatja hazájának. A szabályok – már ha voltak egyáltalán – vidékről vidékre változtak, de abban megegyeztek, hogy két csapat állt szemben egymással, és egy nagyjából gömb alakú tárgyat próbáltak a pálya ellentétes végében felállított – olykor csak képzeletbeli – kapuba juttatni. A játék vad, erőszakos és felforgató jellege miatt gyakran a törvények is tiltották gyakorlását. A változást a 19. század eleje és a magániskolák megjelenése hozta el. Szellemiségükre nagy hatással voltak a „muszklis kereszténység” hirdetői, akik pozitív erőként tekintettek a sportra, amely hozzájárul a diákok erkölcsi épüléséhez. Ez indította be a fejlődés motorját, amely végül a ma ismert formáig repítette a játékot. De még mielőtt taktikáról beszélhetnénk, szükség volt az egységes szabályrendszer bevezetésére.

Még a 19. század végén – amikor a futball korai formája kialakult – sem kaptak túlságosan fontos szerepet a szabályok. A futball hajnalán semmi keresnivalója nem volt még taktikának, mágnestábláknak, nyilaknak vagy táblázatoknak. A futball evolúcióját tekintve mégis tanulságos időszak volt ez, amely kijelölte az angol futball fejlődésének az útját, pusztán annak végiggondolásával, hogy elméletileg hogyan kellene játszani ezt a játékot. (Tegyük hozzá: negyven évvel az egységes szabályrendszer bevezetését követően még mindig csak a brit modell létezett.)

Ahogyan David Winner írja az angol futball történetét feldolgozó könyvében, a felemelkedés a korai viktoriánus időkben jött el, amikor a brit birodalom hanyatlásnak indult, és ezt – valamilyen oknál fogva – a nemzet morális lezüllésével hozták összefüggésbe. A helyzet megoldásának kulcsát a csapatsportok támogatásában látták, ezek segítségével kívánták háttérbe szorítani az egyéni önzést és a szolipszizmust – amely megengedően viszonyult például az önkielégítéshez, márpedig ennél semmi sem lehet károsabb. Az Uppingham School nagytiszteletű iskolaigazgatója, Edward Thring egyik prédikációjában odáig ment, hogy „korai és becstelen halállal” fenyegette mindazokat, akik nem élnek önmegtartóztató életet. A maszturbáció kórságára a tökéletes gyógyírt a futballban látták, mert – ahogyan azt E. A. C. Thompson írta a The Boys’ Champion Story Paper című kiadványban 1901-ben – „a futballnál nincs férfiasabb sport egy igaz angol számára, hiszen bátorságra, hidegvérre és elszántságra épül”.

Igaz, hogy gazdaságpolitikai okok is álltak a háttérben, mégis szimbolikus jelentőséget tulajdoníthatunk annak az egybeesésnek, hogy miután a labdarúgás a brit birodalom minden sarkába eljutott, az anyaország mint gazdasági hatalom és mint futballnagyhatalom is egyszerre indult hanyatlásnak. A 19. század első felében a futball népszerűsége az egeket ostromolta a szigetországban, ám a szabályok még mindig iskoláról iskolára változtak, általában a helyi adottságok függvényében. A Cheltenham és a Rugby iskoláknak például hatalmas füves területei voltak a játékra, amely így nem sokban különbözött a falusi sokadalmaktól. Ha egy játékos elesett, vagy akár egy kisebb rakás alakult ki a játékosokból a tumultuózus jelenetek után, senkinek nem esett bántódása, legfeljebb sárosak lettek. A Charterhouse és a Westminster kerengőiben az ilyesfajta tusakodás azonban komoly sérülésekhez, csonttörésekhez vezethetett volna, így az ehhez hasonló, barátságtalan helyeken inkább a cselekre, a fizikai kontaktus kerülésére irányuló játékelv fejlődött. Ez a futball azonban még nagyban különbözött napjaink játékától; a labda kézzel való érintése például csak részben volt tilos. Taktikai formációkról még csak nem is hallottak, sőt sem a játékidőt, sem az egyes csapatok játékosainak számát illetően nem alakult ki konszenzus. Lényegében arról volt szó, hogy az iskola prefektusai vagy idősebb diákjai gyors labdavezetéssel rohantak az ellenfél kapuja felé, míg a társaik felsorakoztak mögöttük, hogy segítsenek a labda visszaszerzésében, ha egy ütközés során a „főnök” elveszítené azt. Eközben az ellenfél játékosai – vagy bizonyos esetekben az iskola „csicskái”, ahogyan a fiatalabb, szinte szolgai státuszú diákokat nevezték – megpróbálták jórészt fizikai eszközökkel megállítani a labdás ellenfelet.

Az összjáték – ha egyáltalán beszélhetünk ilyesmiről – nagyon kezdetleges szinten állt, és ez a faktor ki is jelölte a korai angol futball fejlődési irányát: a játék elsősorban a cselezőkészségről szólt, a passzolást, az összjátékot és a védekezést alacsonyabb rendű tevékenységnek tekintették. A leszegett fejjel való rohamozást többre becsülték a gondolkodásnál – egyesek úgy vélték, „csak a mindennapok Angliája köszön vissza a játékban”. A gondolkodást, a furfangot természetesen az elit iskolák vetették meg leginkább. (1946-ban történt, hogy Mikes György, magyar származású író és humorista először járt Angliában. Büszkeség töltötte el, amikor egy asszonyság „agyafúrtnak” nevezte. Csak jóval később ébredt rá, hogy a szigetországban ez bizony pejoratív jelző, viselőjét pedig gyanakvás övezi.) A különböző szokásjogok alapján játszott futball egészen 1848-ig meggátolta az egységes szabályrendszer kialakítását szorgalmazó törekvések sikerét. Cambridge-i szobájában H. C. Malden (Godalming, Surrey) ebben az évben hívta össze Harrow, Eton, Rugby, Winchester és Shrewsbury egy-egy képviselőjét, továbbá – némileg meglepő módon – két nem elitista diákot, hogy közösen állítsák fel azt a listát, amelyet a labdarúgás első szabálykönyvének nevezhetünk. „Az új szabályozás Cambridge Rules néven került nyomtatásra – írja visszaemlékezésében Malden. – A másolatokat széles körben terjesztettük, és kitűztük a Parker’s Piece [nagy kiterjedésű, nyílt, füves terület a város központjában] kapujára. Megelégedettséggel tapasztaltuk, hogy a szabályrendszer hűséges követőkre lelt, és a magam részéről egyetlen diákról sincsen tudomásom, aki azért hagyott volna fel a játékkal, mert tetszése ellenére lett volna a szabálykönyvünk.”

Tizennégy évvel később a játék dél-angliai változata egy újabb lépést tett az uniformizálódás felé, amikor J. C. Thring – Edward, az említett uppinghami iskolaigazgató öccse –, aki már korábban is lelkes híve volt az egységes cambridge-i szabályok megalkotásának, egy tíz pontból álló kódexet adott közre A legegyszerűbb játék címmel. 1863 októberében megjelent a módosított, Cambridge University Football Rules (Cambridge-i egyetemi futballszabályok) címet viselő kiadvány, majd egy hónappal később újabb, döntő fontosságú eseményre került sor: megalakult az Angol Labdarúgó-szövetség (FA). Munkásságát azzal kezdte, hogy hitet tett a futball első, véglegesnek szánt szabálykönyvének (Laws of the Game) megalkotása mellett, amely elegyíti a lábbal és a még részben kézzel játszott futball legjobb elemeit.

Kudarcot vallottak. Hosszú és heves viták követték egymást, majd az ötödik találkozó alkalmával a londoni Lincoln’s Inn Fields téren álló Freemason’s Tavern kocsmában 1863. december 8-án este kimondták: a labda kézzel való érintése szabályellenes. Itt, ezen a napon vált külön sportággá a futball és a rögbi. Érdekes módon a legnagyobb vitát egyébként nem a kéz esetleges használata váltotta ki, hanem hogy szabályosnak minősüljön-e a futballban a „hacking” – vagyis az ellenfél sípcsonton rúgása. F. W. Campbell of Blackheath egyértelműen emellett a lehetőség mellett foglalt állást. „Ha nem lehet az ellenfelet jól sípcsonton rúgni, félő, hogy a játékból minden férfiasság és harci szellem elvész majd. Példának okáért idehozok majd tíz-húsz franciát, akik egy hét gyakorlás után ellátják a mieink baját.” Mindezzel arra akart utalni, hogy szerinte a sport a fájdalomról, a férfiasságról és a keménységről szól; ha ezeket kivesszük belőle, és csak az ügyességre hagyatkozunk, könnyen előfordulhat, hogy holmi jöttment külföldiek is nyerni tudnak az angolok ellen. Talán viccnek szánta mondandóját, szavait mégis heves vita követte, ami angol oldalról jól illusztrálja a kor általános erkölcsi normáit. Miután a szövetség végül mégsem fogadta el szabályos eszköznek az ellenfél sípcsonton rúgását, Blackheath köszönte szépen az addigi lehetőséget, és lemondott posztjáról.

Kezdetben leginkább a cselezésre épülő játék érvényesült a pályákon, jórészt a „Hatos szabálynak” köszönhetően, amelyet a lesszabály előfutárának is tekinthetünk. „Amikor egy játékos a labdába rúg, minden csapattársa, aki nála közelebb tartózkodik az ellenfél alapvonalához, játékon kívülre kerül, vagyis nem érintheti a labdát, és semmilyen eszközzel nem akadályozhatja meg, hogy a pályán lévő bármely játékos így tegyen, amíg ő maga újra játékba nem kerül.” Más szavakkal: passzolni csak oldalirányban vagy hátrafelé volt szabad – ami természetesen gyanakvást váltott ki minden jóérzésű angolból, akik ebben a gyengeség és a puhányság jeleit vélték felfedezni. Hiszen mi lehetne férfiasabb annál, mint lehajtott fejjel rohamozni, és egyenesen célba venni a kaput?

Cselezés alatt persze egészen mást kell érteni, mint amit a modern futball kifinomult mozdulatai most felidéznek bennünk. Ahogyan Geoffrey Green, a Times néhai újságírója idézi egy kollégáját az 1870-es évekből Az FA-kupa hivatalos története (The official history of the FA Cup) című könyvében: „Egy első osztályú játékos […] sohasem veszíti szem elől a labdát, miközben mégis folyamatosan az ellenfél védelmi vonalán kínálkozó gyengeségeket és áttörési pontokat fürkészi, amelyek kedvező lehetőséget nyújtanak számára, hogy eljusson a hőn áhított célig. Egyesek olyan boszorkányos labdavezetéssel, nem várt fordulókkal és irányváltásokkal vezetik a támadásokat, amelyeket nehezen felejt az egyszeri néző… A cselezés technikája jóval többet igényel a játékostól, mint hogy leszegett fejjel, félelmet nem ismerve rohamozza az ellenfél védelmi bástyáit. A cselezéshez jó szem kell, amely rögtön kiszúrja a gyenge pontokat, és gyors észjárás, amely egy pillanat alatt felméri, át tudunk-e törni a kínálkozó résen.” A leírást olvasva sokkal inkább a modern kori uniós rögbi jelenetei juthatnak eszünkbe, eltekintve persze a labda kézzel való érintésétől.

A futball taktikája – már ha nem túlzás ennek a szónak a használata az adott körülmények között – elég egyszerű volt még azután is, hogy rögzítették a csapatonkénti tizenegy játékos számát. Nem járunk messze az igazságtól, ha azt mondjuk: a csapatok csak rohangáltak a labda után. Az 1870-es évekig kellett várni arra, hogy a kapus megkülönböztetett mezőnyjátékossá váljon. 1909-től viselt a csapattársaitól eltérő színű mezt, és csak 1912-ben jött el az idő, hogy megszabják: a kapus csak a tizenhatoson belül érhet kézzel a labdához. Ez utóbbi szabályváltozást elsősorban az indukálta, hogy megakadályozzák a Sunderland kapusát, Leigh Richmond Roose-t, hogy kosaras módján a félpályáig törjön előre a labdát pattogtatva. Ha mai tudásunkkal mégis le akarjuk írni ezeknek az éveknek a formációit, akkor azt mondhatjuk: a csapatok két-három védővel és hét-nyolc csatárral játszottak.

A labdarúgás „Hatos szabályát” 1866-ban változtatták meg egy etoni szakmai konferencián, amely kimondta, hogy abban az esetben szabályos egy előreirányuló passz, amennyiben a passzt adó támadó játékos és a védekező csapat alapvonala között legalább három védő található (vagyis eggyel több, mint a jelenleg is érvényes lesszabály értelmében). A módosítás azonban nem sokat jelentett azok számára, akik a cselezésre épülő játékon nőttek fel. 1870-ig kellett várni, hogy valaki, jelesül Charles W. Alcock, korának kiemelkedő játékosa, későbbi sportági tisztségviselő (egyébként pedig az első játékos, akit lesen állítottak meg az 1866-os szabálymódosítást követően) felismerje „a csapattárs támogatásának” nagyszerű és nélkülözhetetlen alapelvét. „Támogatás alatt azt értjük, hogy csapattársunk segítségére kell sietnünk, hogy átvehessük tőle a labdát, amennyiben őt magát letámadják, vagy más okból ellehetetlenedik a kapuhoz vezető útja.” Más szóval: egy évtizeddel az FA megalakulása után a játék egyik ősatyjának kellett felvetnie az ötletet, hogy talán nem árt, ha valamilyen eszközzel megpróbáljuk segíteni az éppen leszegett fejjel rohamozó csapattársunkat. Addig azonban még ő sem merészkedett, hogy felvesse a szándékos passzjáték lehetőségét – ez már túl sok lett volna. Így álltak tehát a dolgok Anglia déli részén.

Északon saját fejlődési útját járta a sportág, különösen Yorkshire környékén, ahol a Harrow School [neves londoni tanintézmény, amelynek sportélete komolyan befolyásolta a squash, a futball és a krikett fejlődését is] egykori diákjai már mint a Sheffield College tanárai vettek részt a sportéletben. Az ő munkásságuk találkozott a holmfirthi és penistone-i népi játékokkal. A kettő elegyéből született meg 1857. október 24-én a Sheffield Club – kezdetben azzal a célkitűzéssel, hogy a krikettjátékosok meg tudják őrizni kondíciójukat a téli hónapokban is. Még ugyanebben az évben, december 26-án megrendezték a világ első, klubok közötti összecsapását, amelyen 2-0 arányban legyőzték a Hallam FC együttesét. A sportág ettől kezdve robbanásszerű fejlődésnek indult: öt év elég volt hozzá, hogy több száz fős nézősereg kísérje figyelemmel a meccseket, a környéken pedig tizenöt újabb klub is alakult. A Sheffield Club a mérkőzéseket saját szabályrendszere szerint vívta, amelyet 1862-ben egy kiadványban meg is jelentettek. A szabályokon érezhető volt a Harrow iskola, valamint a Rugby és a Winchester hatása, de a lesszabályról – meglepő módon – említést sem tettek.

Valamiféle szabályozás a lest illetően azonban mégiscsak létezett a klubnál. Erről a Sheffield főtitkárának, William Chestermannek a leveléből értesülhetünk, amelyet 1863. november 30-án írt a frissen alapított FA-nek, és amelyben utal a szabálykönyvről szóló örökös vitákra is. „Mifelénk nincsen érvényben a Hatos szabályhoz hasonló irányelv, de magam jegyeztem be a klub szabálykönyvébe egy rendelkezést, amelyet minden körülmények között megtartunk.” Hogy pontosan mire vonatkozott ez a megjegyzése, az idő homályába vész.

A Sheffield Club – hosszas vitákat követően – csak 1865-ben, egy Notts County ellen vívott meccset megelőzően fogadta el hivatalosan a lesszabályt, amely akkoriban úgy rendelkezett, hogy az indítás pillanatában a labda és az alapvonal között elég mindössze egyetlen védőjátékosnak tartózkodnia ahhoz, hogy a labdát kapó csatár ne legyen lesen. Értelemszerűen ez a szabályozás rendkívüli módon kedvezett a passzjátéknak és az indításoknak, de az már vitatható, hogy a csapatok mennyire használták ki az előnyeit.

Összességében azonban az FA nem értékelte a Sheffield gesztusát. Ennek következtében még jó néhány évig két – vagy inkább három – szabálykönyv létezett, hiszen Nottinghamben és környékén is a saját szabályaik szerint futballoztak. Dél és észak 1866-ban csapott össze először egy London–Sheffield-meccs keretében, amelyet a Battersea Parkban rendeztek március 31-én. A meccset a technikásabb futballt játszó londoniak nyerték, azonban a beszámolók szerint komoly kihívás elé állították őket a sheffieldiek fizikai adottságai.

A szabályok kérdésében még ezután is évekig folytatódott a kötélhúzás. 1871-ben Alcock megszervezte London csapatának sheffieldi vendégjátékát, amelyet a sheffieldi szabályok szerint játszottak, és amelyet 3-1 arányban meg is nyertek a hazaiak. Általános vélekedés szerint azért, mert ők rendezett formációban játszották végig a meccset. Ez – az igen liberális lesszabályt is figyelembe véve – azt sugallhatja az olvasónak, hogy az északiak a pozíciós passzjáték hívei voltak, pedig a helyzet valójában úgy áll, hogy a Sheffield még a londoniaknál is jóval nagyobb hangsúlyt fektetett a cselezésre. Ennek ellenére, amint azt Percy M. Young Sheffieldi futball című könyvéből megtudhatjuk, a sheffieldi játékosok „sohasem találkoztak még olyan ördögien cselező játékossal, mint Alcock. Ráadásul Alcock felismerte a jól megválasztott passz előnyeit is, és szép összjátékot mutatott be Cheneryvel a kétezer néző nagy örömére, miközben a helyi játékosok nemes egyszerűséggel tudomást sem vettek társaikról, és minden adandó alkalommal egyedül vették célba az ellenfél kapuját.” Ezen az összecsapáson kívül még további tizennyolc találkozóra került sor, mielőtt a Sheffield 1878-ban beadta volna a derekát az FA-nek az egységes szabályrendszer érdekében.

Sheffield tehát nem volt nagy rajongója a passzjátéknak. Jobbára csak akkor folyamodtak ehhez az eszközhöz, amikor szorongatott helyzetben előrebikázták a labdát a tizenhatosukról. Geoffrey Green könyvében (The World Game) meg is említi, hogy amikor 1875-ben a Sheffield egy újabb vendégjátékon szerepelt Londonban, a tömeg nagy derültséggel figyelte, amint az északi játékosok „olykor fejjel öklelnek bele a labdába”. Tiszta cseljáték esetén persze sohasem lett volna szükség arra, hogy a labdát felemeljék a talajról, vagy ha mégis, akkor legfeljebb azért, hogy egy becsúszó lábon átemeljék. A fejelés csak a hosszú labdák megjelenésével együtt érkezett meg a futballba.

A futball lassú, de megállíthatatlan átalakulásával kapcsolatban számos érdekességre bukkanhatunk a Skót Labdarúgó-szövetség egy 1877-es meccsjelentésében, amely a Glasgow–Sheffield-mérkőzés kapcsán így ír: „Nagyszerű, küzdelmes összecsapást láthattunk. Nem kétséges, hogy a jobbik, vagyis a sheffieldi csapat szerezte meg a győzelmet. Arról viszont sajnos kevesebb szó esik majd, hogy a szépséget a glasgow-i csapat csempészte a játékba finom cselekkel és tetszetős összjátékokkal, amelyek oly jellemzőek a skót labdarúgásra… Azonban nem tagadhatjuk: a hallgatás hátterében az áll, hogy a Sheffield csapata – amely mind a skót, mind az angol szövetség által elfogadott szabályoktól eltérő módon játszik, és a lest hírből sem ismeri – hosszú indításaival ráerőltette a maga stílusát a Glasgow-ra, és a skótok éppen azt az egységes erőfeszítésen alapuló csel- és passzjátékukat nem tudták megvalósítani, amely oly sokszor vezette őket győzelemre akár erősebb ellenfelekkel szemben is.”

A passzjáték – vagyis az egységes erőfeszítés – elterjedésének kezdetét vissza tudjuk vezetni egyetlen mérkőzésre: a futball első nemzetközi összecsapására, amelyet Skócia és Anglia vívott egymás ellen a West of Scotland krikettpályán 1872-ben. Az angolok kezdőcsapata egy kapusból, egy „háromnegyedes védőből”, egy „irányítóból”, négy „középső játékosból”, két „balos” és egy „jobbos pillérből” állt, amit a mai formanyelvvel aszimmetrikus 1-2-7-ként írhatnánk le. „Egy csapat formációja rendszerint hét támadóra épült, és mellettük mindössze négy játékos alkotta a három különböző védelmi vonalat. Az utolsó természetesen a kapus volt, előtte egy állóbekk, aki előtt két további játékos helyezkedett, hogy megakadályozza az ellenfél rohamait” – derül ki Alcock visszaemlékezéseiből. A történelmi összecsapáson a Queen’s Park csapata képviselte Skóciát – a klub egyébként a Skót Labdarúgó-szövetség 1873-as megalakulásáig a skót futball irányító szervezete volt (ahogyan krikettben a londoni MCC vagy golfban a Royal and Ancient klub).

A meccs szempontjából döntő fontosságúnak bizonyult az a tény, hogy a skót játékosok átlagosan nagyjából hat kilogrammal könnyebbek voltak angol ellenfeleiknél, ami jól jellemzi a korai futball fizikális megközelítését. A testi erőfölény miatt a szakértők az angol válogatott könnyű győzelmét jósolták, de a skótokat éppen ez késztette gondolkodásra. Habár az írásos emlékek csak vázlatosak, valószínűnek tűnik – ahogyan arról Richard McBrearty, a Skót Futball Múzeum képviselője is beszámolt –, hogy a Queen’s Park csapatának előzetes taktikája a következő lehetett: passzjátékkal megpróbálnak az ellenfél mögé kerülni, és ezzel csökkenteni a fizikai párharcok számát, amelyekben alulmaradtak volna. Hadrendjüket viszont ismerjük: 2-2-6-os formációban léptek pályára.

A trükk bevált. Habár Angliában jóval régebbiek a játék gyökerei, és emiatt sokkal több labdarúgó közül válogathattak, hiába voltak ők a meccs favoritjai, végül be kellett érniük egy gól nélküli döntetlennel. „Az angolok hatalmas fizikai fölényt élveztek mind az izomtömegüket, mind a gyorsaságukat illetően, hiszen 10–12 kilóval [itt a beszámoló némileg túloz] nehezebbek voltak a skótoknál, akik viszont nagyszerű összjátékokkal rukkoltak elő, és ez adta csapatuk igazi erejét” – tudhatjuk meg a Glasgow Herald másnapi tudósításából.

A siker – legalábbis a határtól északra – megerősítette azt a feltevést, miszerint a passzjáték magasabb rendű a cselezésnél, de sohasem juthattunk volna el eddig a felismerésig, ha Skóciában nem a passzolás képezte volna a játék alapját szinte a kezdetektől fogva. Amikor a Queen’s Parkot 1867-ben megalapították, azt a fajta lesszabályt fogadták el irányadónak, amely kimondta: a támadó csak abban az esetben van lesen, ha az ellenfél utolsó előtti védője mögött és az ellenfél kapujától legfeljebb 15 méterre áll. Ez a szabályozás értelemszerűen a passzjáték irányába mozdította el a sportot, sokkal inkább, mint az FA első lesszabálya, vagy annak 1866-os módosítása. A Queen’s Park 1870. november 9-én csatlakozott az FA-hez, és ezzel egyidejűleg elfogadta az általuk használt háromvédős lesszabályt, de ekkorra a passzjáték – mint játékkoncepció – már meggyökeresedett náluk. Skóciában tehát rúgták a labdát, és nem cselezgettek vele, ahogyan arról H. N. Smith versében is olvashatunk, amelyet 1869-ben írt a Queen’s Park tiszteletére a Hamilton Gymnasium legyőzése után:

A jó játékost a néző kiszúrja,

amint az a lasztit megrúgja.

Felszáll magasan az égbe,

át a fejek felett, nálunk így megy ez…

Alcock még az első nemzetek közötti összecsapás előtt négy meccset szervezett le Anglia és egy főként Londonban élő skótokból álló csapat között. Ezeken részt vett a skót Queen’s Park játékosa, Robert Smith is, aki később jobbszélsőként játszott az angolok elleni első válogatott összecsapáson. „Az angolok jellemzően sprintekkel, gyors labdavezetéssel és cselekkel próbáltak eljutni az ellenfél kapujához, ahelyett hogy passzokkal vagy hosszú indításokkal operáltak volna” – írta Smith egy klubjának címzett levelében.

A Queen’s Park végül azért döntött az angol FA-hez való csatlakozás mellett, hogy lehetőség szerint egységes szabályrendszer alapján szervezhessék a mérkőzéseket. Ám ez nem ment könnyen. A csatlakozást megelőző hónapokban 10, 14, 15 és 16 fős csapatokkal is játszottak a skótok, a csatlakozást követő évben (1871–1872) viszont csak három meccset tudtak lebonyolítani az egységesített keretek között. „A klub azonban” – ahogyan Richard Robinson írta 1920-ban a Queen’s Park történetét feldolgozó munkájában – meccsek hiányában sem szűnt meg gyakorolni a játékot.” Az elszigeteltség és az a tény, hogy csak egymás között játszottak rendszeresen, megerősítette a skót játék sajátosságait, ahogyan az Argentínával is történt az 1930-as években. Az ellenfelek kellemetlen gáncsoskodása nélkül szabadon burjánozhatott a passzjáték. Ismét Robinsont idézzük: „Ezeken az egymás között játszott meccseken született meg a cselezés és a passzolás elegyének művészete, ami olyan széppé tette a skót futballt. A szigorú cseljáték az angol futball jellemzője volt, és amíg a két nemzet össze nem csapott egymással, az angoloknak fogalmuk sem volt a Queen’s Park játékról vallott alapelveinek, a labda járatásának és egymás helyezkedéssel történő segítésének erejéről, amely a legjobbat hozza ki minden csapatból. A kombináció és az összjáték volt a Queen’s Park legfőbb erőssége. Ezek a stílusjegyek keltették fel Mr. C. W. Alcock figyelmét is, aki egy korai kiadványban, a Football Annualsban nagy elismeréssel szólt a skót játékosokról, értekezését pedig azzal zárta, hogy sürgette az angol klubokat: minél előbb vegyék át azokat a módszereket, amelyek sikeressé tették a skót futballt.”

Furcsa módon azonban Alcock maga sem volt teljesen meggyőződve saját tanácsának helyességéről. Habár nyíltan hangoztatta, hogy a „kombinációs játék” hatása alá került, az 1879-es Football Annualsban már kételyeinek is hangot adott, mondván: „Nem egyértelmű, hogy a passzjáték összességében kifizetődő.” Úgy érezte, hogy bár a passzolás a játék szerves része, nem szabad megengedni, hogy átvegye a cselezésre épülő játék helyét.

Ennek ellenére a passzjáték megállíthatatlanul terjedt, elsősorban Skóciában, ahol a Queen’s Park stílusa uralta az országot, szinte romantikus legendává emelve az „alakzatépítő” játékot, a támadók és a fedezetek gyors, rövid passzokon alapuló összjátékát. Az angolok elleni első két válogatott meccsen a Queen’s Park képviselte Skóciát, de a klub a Skót Labdarúgó-szövetség létrejötte után is jelentős tényező maradt a sportág alakulásában. Ők voltak a futball evangélistái; beutazták Skóciát, hogy bemutató mérkőzéseket játsszanak a helyi csapatokkal. Amikor a Vale of Leven csapatával találkoztak – amely ezután a korai skót futball meghatározó klubjává vált –, a feljegyzések szerint időről időre megszakították a meccset, hogy a hazaiaknak el tudják magyarázni a szabályokat és játékuk mozgatórugóit. 1873-ban, miután összecsaptak Edinburgh csapatával, a fővárosban is beindul a fociélet. Egyedül a skót határvidéken nem hozott átütő sikert a kezdeményezés, leginkább azért, mert FA-kupa-kötelezettsége miatt a Queen’s Parknak le kellett mondania a már megszervezett meccset, így ez a vidék megmaradt a rögbi bűvöletében. Skócia annyiban előnyt élvezett az angolokhoz képest, hogy a népesség jelentős része a Glasgow és Edinburgh közötti központi területen élt, így könnyebb volt egységes stílust kialakítani, mint Angliában, ahol minden régiónak megvolt a maga elképzelése arról, hogyan is kellene futballozni.

Habár az első, országok közötti meccs tapasztalatai és a Queen’s Park stílusának sikeressége elgondolkodtatták az angolokat, a passzjáték későbbi elterjedésében két embernek volt kulcsszerepe. Henry Renny-Tailyour és John Blackburn a nyertes Skócia színeiben lépett pályára a második skót–angol válogatott meccsen. Nem mellékesen mindketten hadnagyi rangban szolgáltak a hadseregben, és kézenfekvő módon a Royal Engineers [katonai-műszaki csapatok Őfelsége haderejében] csapatát erősítették klubszinten, amelynek főhadiszállása az angliai Kentben volt. „Délen a Royal Engineers csapata vette át elsőként az összjátékra építő futballstílust – írta W. E. Clegg, a Sheffield korábbi játékosa 1930-ban a Sheffield Independentben. – Korábban rendre legyőztük őket a Sheffielddel, de egyik szezonról a másikra teljesen átalakították a stílusukat, szinte katonai alapossággal kidolgozva a taktikát, és a megváltozott körülmények között csúnya vereséget szenvedtünk.”

A passzjáték kezdett elterjedni iskolai szinten is, elsősorban a nagytiszteletű Spencer Walker munkásságának köszönhetően. A Lancing College egykori tanulójaként visszatért diákévei helyszínére, de már mint az intézmény vezetője, és a „fegyelmezetlen csürhéből” rövid idő alatt „fegyelmezett csapatot” épített. „Az első dolog, ami érkezésemkor szemet szúrt, az volt, hogy a komplett csatársor a középcsatár körül tömörült, bármerre is folyt a játék. Azonnal meghoztam az első számú szabályt: a csatárok kötött pozíciókban futballoznak, összjátékuk eszköze pedig a passzolás. Sohasem fogom elfelejteni első ellenfelünk játékosainak az arcát: fogalmuk sem volt, mi történik körülöttük.”

Alcock szkepticizmusa ellenére lassan nyilvánvalóvá vált, hogy a jövő a passzjátéké. Az 1881-es FA-kupa döntőjében az Old Carthusians csapata 3-0-ra verte az Old Etonianst. A meccs a győztesek passzjátékáról és remek kombinációs készségéről szólt, amelyben E. M. F. Prinsep és E. H. Parry járt az élen. Egy évvel később a Blackburn Rovers első északi csapatként bejutott az FA-kupa döntőjébe, és bár ott vereséget szenvedett az Old Etonianstől, a győztes gól szimbolikus volt. Ahogyan Geoffrey Green írja Az FA-kupa hivatalos történetében: „A találatot egy hosszú cselsorozat előzte meg, amelynek végén A. T. B. Dunn remek keresztlabdával hozta helyzetbe W. H. Andersont.” A látványos gólpassz ellenére az Etonians az angolok hagyományos cseljátékát játszotta, győzelmük módja mégis sokat sejtető volt.

A cselezésre épülő játéknak 1883-ban alkonyult be végleg. Az FA-kupa történetében először több csapat nevezett Londonon kívülről, mint a fővárosból, és a sorozat történetében először északi győztest ünnepeltek: a Blackburn Olympic az Old Etonianst verte a döntőben. Ezzel egy időben végéhez közeledett az amatörizmus korszaka is, amire válaszul az FA két évvel később legalizálta a profizmust.

1883-ban a Blackburn Olympic még teljesen amatőr játékosokból állt, vagyis mindannyian teljes munkaidőben dolgoztak a futball mellett. Ezért is keltett nagy feltűnést, hogy Jack Hunter, a csapat fedezete és de facto menedzsere az FA-kupa-döntő előtt edzőtáborba vitte a csapatot, mégpedig Blackpoolba. Ez a lépés messze túlmutatott az amatörizmus keretein. Egy sérülés miatt az Etonians a döntőben hamar tíz emberre fogyatkozott, de valószínűsíthető, hogy teljes létszám mellett sem tudták volna felvenni a harcot a Blackburn újszerű játékával. Az északiak hosszú keresztlabdákkal operáltak, folytonosan áthelyezve a játék súlypontját. A győztes gól a hosszabbítás perceiben született meg, és tökéletesen visszaadta a meccs egészének képét: Tommy Dewhurst (főállású takács) ment el a jobb oldalon, és pompás keresztlabdával találta meg a bal oldali üres területen érkező Jimmy Costley-t (főállású szövőmunkást), aki higgadtan kicselezte J. F. P. Rawlinsont, az Etonians kapusát, és a hálóba lőtt.

Skóciában semmiféle újdonságértéke nem volt a passzjáték diadalának. „Minden klub, amely erre az útra lépett, a siker útjára lépett attól a naptól, attól az órától kezdve, amikor maga mögött hagyta az erőfutballt és a tusakodást, és ezek helyett a pontos passzok erejében, a fürge összjátékban bíztak. A labdát megbecsülték és nagyra tartották, nem az volt a céljuk, hogy barbár módra lerohanják az ellenfelet” – írta Silas Marner a Scottish Umpire hasábjain 1884-ben. Ettől függetlenül nem sikerült mindenkit meggyőzni.

Két hónappal később, amikor a Jamestown Athletics 4-1 arányú, súlyos vereséget szenvedett a Skót Kupában a Vale of Leven ellen, bizonyos „Olympian” metsző gúnnyal írt kombinációs játékukról az Umpire „On the Wing” rovatában. „Oszd meg, és uralkodj! – ez volt a nagy Machiavelli tanítása a jövendő királyok és uralkodók számára… Mi mást is mondhatnánk most a Jamestown erőfeszítéseiről, mint hogy sikeresen igazolták a mondást, bár nem az eredeti elképzelésük szerint. Premisszájuk helytálló volt ugyan, csak az abból levont következtetések bizonyultak katasztrofálisnak. Nem az ellenfelet, hanem saját magukat osztották meg a pályán, és óriási árat fizettek érte. Az örök tanulság: a taktika sohasem veheti át tizenegy fürge láb helyét a futballpályán.”

Nos, nemcsak hogy átveheti, de át is vette. A tradicionális futballiskolák képviselőinek – legyenek bár skótok vagy angolok – legnagyobb megrökönyödésére kiderült, hogy a taktika messze az egyén felett áll. Ebben az időben még két középcsatárral játszottak a csapatok, de hamarosan rájöttek, hogy felesleges klónozniuk egymás játékát, és mindenki jobban jár, ha egyikük mélyebb, hátravont pozícióban futballozik. Az 1880-as években aztán ennek nyomán alakult ki a középfedezet szerepköre a futballban, és a korábbi formációk így tisztultak egy 2-3-5-ös taktikai formációvá, amely a „piramis” elnevezést kapta. Az általános vélekedés szerint először a Cambridge University játszott ebben a formációban 1883-ban – ezt támasztja alá például a magyar Csanádi Árpád munkája (Labdarúgás I–III.) –, de jó okunk van feltételezni, hogy a rendszer ennél akár már hat évvel korábban is megjelenhetett a csapatnál. A Nottingham Forest szintén a kor nagy újítói közé tartozott, és már az 1870-es évek végén használhatták a piramist, elsősorban a csapatkapitány, Sam Widdowson meglátásaira hagyatkozva – egyébként hozzá köthető a sípcsontvédő feltalálása is.

Szintén biztosra vehető, hogy a Wrexham középfedezettel állt fel a Druids elleni Walesi Kupa döntőjében 1878-ban.

Charles Murless, a csapat hátvédje és kapitánya (főállású ingatlanügynök) úgy döntött, hogy visszahúzza E. A. Crosst a csatársorból. Mégpedig a következő megfontolásból: gyorsasága miatt képesnek tartotta John Price-t, a másik középcsatárt, hogy egyedül is ellássa feladatát, miközben így megerősítheti a csapat középpályáját. Döntése igazolást nyert, hiszen a végig szoros meccset James Davies 88. percben szerzett góljával 1-0-ra megnyerték.

A 2-3-5 térnyerése kitüntetett szerepbe emelte a középfedezetet a futballon és az egyes csapatokon belül. A jó középfedezet sokoldalú volt, technikailag képzett, védő és támadó egy személyben. Ha kellett, befejezte a támadásokat, ha kellett, ő maga indította azokat. Egyszerre volt gólvágó és középpályás szűrő, vagyis röviden – ahogyan Willy Meisl, a nagyszerű osztrák futballszakíró mondta – „a legfontosabb ember a pályán”.

Érdekesség, hogy a Sheffield Independent az első, villanyfénynél játszott futballmeccsről – amelyet a „Kékek” vívtak a „Vörösök” ellen – úgy számolt be 1878-ban, hogy mindkét csapat összeállítását négyvédős rendszerként írta le, egyfajta 4-1-5-öt álmodva a pályára. Ettől eltekintve azonban semmiféle bizonyíték nem támasztja alá, hogy bárki is kettőnél több védővel játszott volna ebben a korban – erre még harminc évet kellett várni a futball evolúciójában –, tehát valószínű, hogy a tudósító egy olyan 2-3-5-öt látott a pályán, amelyben a szélső fedezetek feladata volt az ellenfél összekötőinek levédekezése, és tévesen nem fedezetként (a 2-3-5 mozgatórugóinak értelmében), hanem védőként tüntették fel a két játékost.

Sok helyütt azonban már a védekezés gondolatának puszta felvetése is sértőnek bizonyult. Ezt támasztja alá a Scottish Athletic Journal 1882. novemberi számában megjelent egyik írás, amely „bizonyos vidéki klubokat” ostoroz, amelyek „nem átallnak két védőt tartani a saját kapujuktól mindössze húszméteres távolságban, akiknek nem lehet más feladatuk, mint hogy a kapussal társalkodjanak”. Az ellenpólus: egy ayrshire-i klub, a Lugar Boswell Thistle arról volt közismert, hogy kilenc csatárral rohamozza az ellenfél kapuját. A „reakciósok” azonban hiába igyekeztek a fejlődés útjába állni: az új irány, a 2-3-5 sikere egyre nyilvánvalóbbá vált, és 1883-ban a Dumbarton már ebben a felállásban játszva hódította el a Skót Kupát a Vale of Leven ellenében.

Ezzel párhuzamosan Észak-Angliában is hasonló folyamatok zajlottak az 1880-as években, a 2-3-5 dominanciáját pedig a Preston North End testesítette meg. A Preston eredetileg krikett- és rögbiklub volt, és csak egyszeri alkalomnak tűnt, hogy futballban is megmérkőztek az Eagley ellen 1878-ban. Ennek a mérkőzésnek a felállása a történelem homályába vész, ám azt bizonyosan tudjuk, hogy egy évvel később, 1879 novemberében a Halliwell csapatával is megmérkőztek, mégpedig a klasszikus 2-2-6-os felállásban: két védő, két középfedezet, két balszélső, két jobbszélső és két középcsatár. 1880–1881-re a Preston North End már késznek mutatkozott, hogy részt vegyen a bajnokság egy teljes szezonjában, és csatlakoztak is a Lancashire-i Labdarúgó-szövetséghez. Eleinte sok gondjuk akadt a beilleszkedéssel, de miután jó néhány skót játékossal erősítették meg a keretet – akik már csak nevükben voltak amatőrök –, a klub felvirágzott. 1883-ból származnak az első jegyzőkönyvek, amelyek 2-3-5-ös rendszerben adják meg a Preston felállását. Nem tudjuk, hogy pontosan kihez köthető a formációváltás ötlete, de azt igen, hogy James Gledhill, egy glasgow-i orvos és tanárember jó néhány előadást tartott a csapat számára, amelyeken „egy tábla segítségével mutatta be, mit érhetünk el, ha szakemberekre bízzuk egy csapat irányítását” – derül ki David Hunt könyvéből, amely a Preston történetét dolgozza fel. A 2-3-5-ös taktikai formáció aztán komoly sikereket hozott a klubnak: 1888-ban és 1889-ben megnyerték az angol bajnokságok történetének első két kiírását, ráadásul az első szezonjukban veretlenek is maradtak.

Az angol válogatott először Skócia ellen, 1884-ben lépett pályára a 2-3-5-ös felállásban. Ez év októberére már annyira elterjedt ez a felállás, hogy amikor a Notts County északra utazott, hogy egy barátságos meccs keretében összecsapjon a Renfrewshire csapatával, a mérkőzés játékvezetője a világ legtermészetesebb dolgaként 2-3-5-ös rendszerben jegyzőkönyvezte a csapatokat. A skót válogatott 1887-ben használta először a piramist, de a döntést nagy felzúdulás követte. Sokan nem értettek egyet azzal, hogy az angolok formációját majmolják. Ettől függetlenül az évtized végén már nem volt kérdés, mi lesz a fejlődés iránya, ahogyan az az 1889-es Scottish Referee írásából is kiderül, amely a Celtic első csapatkapitányát, James Kellyt mutatta be. „Sokan úgy vélik, hogy a skót futball részben feladta azt az identitást, amelynek oly sokat köszönhet, amikor kultúrája részévé tette a középfedezet posztját. Azonban nem mindenki osztja ezt az álláspontot, és ha a Celticnek mindig olyan középfedezetei lesznek, mint Mr. Kelly, akkor nem is lesz miről vitatkozni, és végre beláthatjuk, hogy ebben a kérdésben nem követtünk el hibát, amikor követtük az angolok példáját.”

A következő három és fél évtizedben nem sok minden változott – legalábbis Nagy-Britanniában. Alapvetően a 2-3-5-ös rendszer határozta meg a futballt, de nem mondhatjuk, hogy ne lettek volna újító kísérletek. Azt ugyan túlzás lenne állítani, hogy nagy ívű, sokszínű diskurzus folyt volna a taktika fejlődéséről, lehetőségeiről, de az első világháborúhoz közeledve egyre több szó esett arról, elméletileg mi a legjobb módja a játéknak. A 20. század első évtizedeire változatosság jellemezte a futballt, a csapatok nem sablonok szerint játszottak hétről hétre.

Ezt igazolja, hogy 1907 és 1914 között összesen hatvannégy oktató jellegű publikáció jelent meg a Sheffield Telegraph & Star Sports Specialben arról, hogyan is kellene futballozni; emellett Peter J. Seddon összegző munkája, a Football Compendium is egy tucat szakkönyvet ajánl a témában, amelyeket 1898 és 1912 között adtak ki, és amelyek közül kilenc megírásában profi labdarúgók is aktívan segédkeztek. A skót szakíró, Bruce Campbell szintén gyakran értekezett a témáról a Looker-On hasábjain. „Jegyzetek a noteszemből” címmel szívesen taglalta a futball taktikájának és a stílusoknak a fejlődését, és publikációiba az olvasókat is igyekezett bevonni. Azonban minden vita, minden párbeszéd mögött elsősorban a skót és az angol futballértelmezés közti alapvető különbség állt, amit Alex Jackson, a Nemzeti Futball Múzeum munkatársa, a korszak elismert szakértője is megerősít.

A skótok vagy angolok, rövid passz vagy hosszú indítás, intelligencia vagy fizikum hagyományos szembenállása csak része az összképnek. Az oktató sorozatok harmadik elemeként jelent meg Percy Sandsnek, a Woolwich Arsenal középfedezetének írása a Sheffield Telegraph & Star Sports Specialben, amelyben felteszi a kérdést: „Egyre tudományosabb lesz a futball megközelítése?” A cikkben ő is kiemeli, mennyi szellemi tőkét mozgósítottak kortársai, hogy megtalálják a megoldást arra a kérdésre, hogyan is kell igazából futballozni. „Bármerre járunk, a megfelelő stílust keresik az emberek, erről beszélgetnek. A nyílt támadófutballról, a rövidpasszos játékról, a háromszögelésekről, az egyéni játékról, a rúgd és fuss módszeréről – és még hosszan sorolhatnám.”

A futballról való absztrakt, elvi síkon történő gondolkodás lassan bekerült a köztudatba. Egyelőre nem azon az intellektuális és nem azon a mainstream szinten, ahogyan a Duna menti kultúrákban később megjelent, de ne vitassuk el az Edward korabeli Anglia érdemeit, úttörő szerepét az 1900-as években. Különösen fontos elemekre bukkanhatunk George Utleynak, a Sheffield United játékosának 1913-as írásában, amely A balfedezet játékáról címmel jelent meg a játékos klubváltása után, és amely a Barnsley egy évvel korábbi FA-kupa-győzelméről értekezik, amelynek Utley maga is részese volt. „A Barnsley távolról sem esetleges futballal érdemelte ki a trófeát. Rendszeresen – a nagy meccsek előtt mindig – összegyűlt a csapat, és hosszasan beszélgettünk a taktikáról akár az öltözőben, akár máshol, és konkrét taktikai elemeket is kidogoztunk. Amikor Lythamben készültünk az FA-kupa döntőjére, egyszer vacsora közben is ez volt a téma. Egyszer csak felugrott az edzőnk, és fogott huszonkét kockacukrot. Az asztalon ezekkel modellezte a két csapatot, és elmagyarázta, hogyan kell mozognunk a pályán, hogy gólhelyzetbe hozzuk George Lillycropot, aki majd az első gólunkat szerzi, és azt is levezette, miért fogjuk 2-0 arányban megnyerni a döntőt.” A valóságban a Barnsley 0-0-ra végzett a West Brom ellen, és csak az újrajátszás során, a 88. percben szerezték meg a döntő egyetlen gólját. A lényegen persze ez mit sem változtat: még az a Barnsley is felismerte a taktika jelentőségét, amely közismerten hagyományos angol stílusban futballozott, és stílusukat az ellenfélhez igazították.

Tom Boyle, aki a Burnley és a Barnsley csapatkapitányi karszalagját is viselte, meg volt róla győződve, hogy „az a csapat nyeri a legtöbb meccset, amelyik a legjobb taktikával vívja a meccseit. Ennek eldöntése pedig a csapatkapitány feladata, de részleteiben csak a pályán derül, mennyit ér az előzetes stratégia. A kapitánynak kell kiszúrnia az ellenfelek gyenge pontját, és úgy kell diktálnia a játék irányát, hogy a sebezhető terület minél gyakrabban kerüljön nyomás alá. Ha az ellenfél védekezése az egyik oldalon túl erős a csapatkapitány szélsőjének képességeihez képest, akkor ki kell adnia az utasítást, hogy a másik oldalon tartsák játékban a labdát, ott vezessék a támadásokat. A jövőben minden másnál fontosabb lesz a futball taktikai aspektusa, és szerencsésnek mondhatja magát az a csapat, amelyik kiemelkedő kapitánnyal rendelkezik. Egy olyan emberrel, aki megbirkózik ezzel a felelősséggel.”

Szavai két fontos részletre hívják fel a figyelmet. Először is arra, hogy ebben az időben elsősorban a csapatkapitány, nem pedig az edző felelt a taktikáért, ami ma már talán csak a krikettre igaz. Másodsorban pedig azért érdekesek a szavai, mert ha nem is tudatosan, de Boyle a 2-3-5 módosításáról beszélt. Arról, hogy a játék irányának alakításával kell befolyásolni egy mérkőzést, ahelyett hogy megcserélnénk az egyes játékosok pozícióit. Gondolkodása nemcsak ebben a tekintetben előzte meg a korát, de abban is, hogy felismerte: a taktikának nincsenek kőbe vésett szabályai, abszolút érvényű igazságai. „A futballban mindig saját csapatunk képességeihez, erényeihez és gyengeségeihez kell igazítanunk a taktikát. Éppen ezért nem lehet örök érvényű kijelentéseket tenni” – írta.

Mind a Preston North End, amely az első két angol bajnokságot nyerte, mind az 1890-es éveket uraló Sunderland és Aston Villa, sőt az 1900-as éveket domináló Newcastle is nagyban függött a skót légiósoktól, és – értelemszerűen – a klubok is a rövidpasszos skót stílust vették fel a pályán. „A csatárok ide-oda tették a lasztit, éles, pontos, rövid passzokkal nyomultak az ellenfél kapuja felé” – emlékszik vissza Frank Buckley, a Birmingham és a Derby egykori védője, aki később a Wolves edzőjeként is bizonyította újító törekvéseit.

A „nagy” Newcastle csapatkapitánya, Colin Veitch egyértelműen egy csatár, a Queen’s Parktól megszerzett R. S. McColl (ismertebb nevén Toffee Bob; becenevét a bátyjával közösen üzemeltetett újságostrafikról kapta) leigazolásához köti a rövidpasszos játék megjelenését a klubnál. Ugyanebben a csapatban, a balfedezet posztján futballozott Peter McWilliam, akit egy évvel korábban szereztek meg az Inverness Thistle-től. McWilliam később menedzserként nagyon komoly befolyást gyakorolt a Tottenham Hotspur fejlődésére, és tőle származik a következőkben idézett, a Looker-Onban megjelent beszámoló is McColl játékáról. „Az első érintése szinte tökéletes volt, és azonnal átlátta a különböző játékszituációkat. Mindig pontosan, laposan passzolt a legjobb helyzetben lévő csapattársnak, de azonnal mutatta is magát a visszapassz lehetőségére. Több megoldásban is tudott gondolkodni, mintha csak sakkozna a pályán. Gyakran láttam, hogy leadja a labdát, és már helyezkedik is, hogy újra megkaphassa. Ilyenkor biztos voltam benne, hogy már a labdaátvétel előtt két-három megoldás ott volt a fejében, hogy mihez kezdjen a labdával.”

Ez volt a skót stílus, a „passzolj, és fuss tovább” alapja, amely 1872-ben telibe kapta a felkészületlen angol válogatottat. A passzjáték felsőbbrendűségét hangsúlyozó megközelítés továbbfejlesztett változatának tekinthető a Newcastle háromszögelésekre építő támadójátéka, amelyben a fedezet, az összekötő és a szélső vett részt, olykor egyszerre mindkét oldalon. Bob Hewison, aki a Newcastle bal oldalán szinte minden poszton feltűnt, „kétoldalú háromszögelésnek” vagy „a hatodik csatár jutalomjátékának” nevezte ezt a taktikai fegyvert. Igaz, a Newcastle viszonylag ritkán élt ezzel az eszközzel, elsősorban azért, mert pokolian nehéz volt hibátlanul kivitelezni. „A szakírók is elájultak, ha bejött, ők is ezt tartották a futball legtisztább, legnemesebb formájának, a művészet csúcsának. Általában véve a futballban nem szabad túlságosan nagy hangsúlyt fektetni az egyéniségekre, a játékintelligenciára, a helyzetfelismerésre és a gyorsaságra, mert csak az igazi művészek tudnak ezen a szinten alkotni, az igazi művészek pedig ritkák – írta Hewison. – De ettől függetlenül fel kell ismernünk és értékelnünk kell a csodát, amikor a futball a legtisztább formájában jelenik meg a szemünk előtt.”

Számára vagy azok számára, akik a skót futballstíluson nevelkedtek, mindez egyértelmű volt, de Dél-Angliában továbbra is tartotta magát az a nézet, hogy a futball igazi, tiszta formája a férfias párharc és a test test elleni küzdelem. A Corinthians változatlanul büszkén hirdette magáról, hogy ők a futball valódi tradícióinak őrizői: ők a cselezést és a fizikális játékot helyezték előtérbe. A klubot az a Nicholas Lane Jackson alapította, aki FA-tisztviselőként kampányt folytatott a Preston North End és a klub profizmusa ellen. A játékstílust tekintve is határozott elvei voltak: „Nem engedhetünk abból az elképzelésből, hogy csatáraink szüntelen rohamokkal veszélyeztessék az ellenfél kapuját.” Erre a platformra helyezkedett C. B. Fry is, minden idők egyik legsokoldalúbb angol férfiúja, aki egy ideig a Corinthiansban futballozott. „A csatároknak egységesen és folyamatosan támadniuk kell az ellenfél kapuját, amíg kapura nem lőnek, vagy el nem veszítik a labdát. A rövidpasszos támadójáték túl van gondolva, emiatt a játék sokszor akadozóvá válik, a támadás lelassul, sőt esetenként vissza kell fordulni a saját kapunk felé, amivel ugyan megtartjuk a labdát, de megtörjük a lendületet.”

Első hallásra talán túlzónak tűnhet a kijelentés, de elvi síkon igaz: a hamis kilences ötlete az 1890-es évek végén merült fel először a futballban. A londoni Corinthians középcsatárának, G. O. Smithnek a legfőbb erénye nem a góllövés volt, hanem hogy remek labdákkal szolgálta ki szélsőit és csapattársait. Az angol válogatott csatársorában a gólérzékeny Steve Bloomer játszott Smith mellett, aki így emlékszik vissza rá: „A középcsatárokra az egyéni játék a jellemző, de Smith teljesen átalakította a posztot. Ő inkább egyesítette, összefogta a csatársort, sőt szinte az egész csapatot.”

A futball legmagasabb szintjén egy csapat proaktivitása egyre inkább az erős széljátékban és a támadók közötti összjátékban mutatkozott meg. „A támadójáték legveszélyesebb formája a gyakori szárnyváltásokra és hosszú indításokra épülő taktika, amely akkor működik a legjobban, ha a mezőnyjáték során a pálya közepe felől a szélek felé, vagy az összekötőktől az ellentétes oldalon érkező szélsők elé tesszük a hosszú labdákat – magyarázza Andrew Wilson, a Sheffield Wednesday balösszekötője. – Ha így játszod meg a labdákat, gyorsan, változatosan, felváltva használva a széleket, akkor a védők nem fognak tudni rád tapadni, csak ha sokat dajkálod a labdát, vagy belebonyolódsz a cselekbe.” Hasonló véleményen volt a Sheffield jobbösszekötője, Billy Gillespie is: „A taktika arra épült, hogy indításokat küldjünk az összekötők felé a pálya középvonaláról, ők pedig egy oldalváltással a hosszún érkező szélsőket igyekeztek helyzetbe hozni, amiben persze segítségükre volt a középcsatár is.”

Ezt a stílust a Blackburn Olympichez hasonló csapatok kezdték alkalmazni, később pedig a West Bromwich Albion fejlesztette tovább az 1880-as évek közepén. Az 1886-os és 1887-es FA-kupa-döntőt azonban elvesztették, és csak kevesen bíztak benne, hogy lehet keresnivalójuk a bombaerős Preston ellen az 1888-as döntőben. Az ellen a Preston ellen, amely a döntőbe vezető úton 26-0-ra intézte el a Hyde-ot – a mai napig ez az FA-kupa gólrekordja. Játékosaik olyan magabiztosak voltak a döntő előtt, hogy megkérték a játékvezetőt, az egyébként őrnagyi rangban szolgáló, és később lovaggá is ütött Francis Marindint, hogy még a sípszó előtt fényképezze le őket a serleggel. „Nem kellene előbb megnyerni azt a meccset, sporttársak?” – kérdezett vissza a bíró.

A Preston játékosai később arra panaszkodtak, hogy előző nap lemerevedtek, amikor a Temze partján ácsorogtak az egyetemi evezősverseny eseményeit figyelve. Bármi volt is az oka, az FA-kupa első telt házas döntőjén, 17 000 néző előtt 2-1 arányú vereséget szenvedtek a West Bromwichtól, amely „végig a hosszú indításokra és a nyílt játékra épített” – írta a meccsről Geoffrey Green. Győzelmük egyik kulcsa az apró termetű jobbszélső, W. I. Bassett játékában rejlett, akit a meccset követően meghívtak a Wales ellen készülő angol válogatott keretébe, és ott is ragadt a következő nyolc évre. „Ebben az időben a szélsők megszokott feladata az volt, hogy levigyék a labdát a szögletzászlóhoz, és onnan próbálják megtalálni a középcsatárt egy jó beadással. De Bassett egészen másképp gondolkodott – folytatja a beszámolót Green. – Rendkívüli kezdősebessége miatt szeretett azonnal rágyorsítani a védelemre, egyébként pedig gyors és pontos passzokra törekedett, hogy soha ne adjon időt az ellenfélnek a rendeződésre.”

A játék ezen korai szakaszában a rövidpasszos stílust meghagyták a spílereknek, míg a hosszú labdákra építő taktika a technikailag kevésbé képzett csapatok fegyvere volt, akik a lehető legtöbbet szerették volna kihozni képességeikből. „Itt volt ez a tisztán staffordshire-i csapat, amely heti szinten nem költött többet fizetésekre 10 fontnál, vele szemben pedig a hatalmas Preston: egy csapat jól fizetett művész, számos skót játékossal megerősítve” – tudjuk meg Greentől.

Skóciában azonban senkiben szikrányi kétség sem volt afelől, hogy a futball igazi formája a rövidpasszos stílus. Ezt mutatja, hogy a glasgow-i sajtó még saját csapataikat – a hosszú labdákra építő dumbartonshire-i klubokat, mint a Renton, a Vale of Leven vagy a Dumbarton – is elítélte, ha arról volt szó. Pontosan ez történt például 1888-ban, amikor a Renton, a Skót Kupa győztese összecsapott az FA-kupa-győztes Prestonnal, hogy eldöntsék, ki a Világ Bajnoka. A meccset a skótok nyerték, de a Renton játéka olyan puritán és kemény volt, hogy a hazai sajtó, amely egyébként nyíltan rajongott a glasgow-i Queen’s Park passzjátékáért, a siker ünneplése helyett inkább az ellenfél vigasztalásával volt elfoglalva. Ha azt is hozzávesszük, hogy a West Brom sem éppen technikai virtuozitásáról volt híres, akkor érthetjük meg igazán, hogy milyen távol állt a skótoktól a Renton filozófiája.

A dumbartonshire-i csapatok kötődése a hosszú labdákra épített futballhoz közismert volt. Olyannyira, hogy amikor 1912-ben a Barnsley érkezett Glasgow-ba, hogy egy barátságos meccsen összecsapjon a Celtickel, a Scottish Umpire a meccs beharangozójaként a Celtic „művészi, rövidpasszos” játékát vetette össze a „jó öreg vakmerő, rohangálós” rentoni játékkal, amelyet a Barnsley is képviselt. A meccs 1-1-re végződött, a másnapi újságok pedig így számoltak be a látottakról: „Hozzá vagyunk szokva a gépszerű precizitással passzoló Aston Villa látványához, és egyes West Brom-játékosok is képesek briliáns egyéni kunsztokat csempészni a pályára. De még sohasem láttuk, hogy egy csapat ilyen féktelen lelkesedéssel vetette volna magát a küzdelembe, igazi fenegyerekként harcolva a pályán, és egyénileg is képesek voltak művészi megoldásokat alkalmazni. Nem mindenkinek tetszik ez a fékevesztett, vakmerő rohanás, de ez az új angol módi. Már csak a két csapat különböző stílusának összecsapása miatt is érdemes volt megtekinteni a mérkőzést, a Celtic pedig dicséretet érdemel, amiért ellen tudott állni az elszánt és szűnni nem akaró angol rohamoknak. Ne hallgassuk el, hogy a Barnsley csapatának ez volt az első mérkőzése a szezonban, és mindent elmond a felkészültségükről, hogy kilencven perc hajtás után szinte ugyanolyan frissen jöttek le a pályáról, mint ahogyan kifutottak az öltözőből.” Az angolok értelmezése szerint a Barnsley stílusa jövőbe mutató volt, de a skótok szemében alig voltak jobbak, mint a dumbartonshire-i filiszteusok – ami sokat elárul a két ország labdarúgó-kultúrájának mozgatórugóiról.

„Ebben az időben kezdett elterjedni az a felismerés – mutat rá Alexander Jackson, napjaink kiváló szakírója –, hogy az elegáns passzjáték megfelelő fegyver a bajnokságban. Ám megalkuvás nélkül küzdő csapatra volt szükség, ha valaki az FA-kupára vágyott, hiszen itt akár egyetlen meccsen is elúszhatott a siker.” A The Blizzard magazin harmadik számában Jackson hosszan értekezett arról, hogyan veszített el három FA-kupa-döntőt is a Newcastle, mielőtt radikálisan változtattak volna a stílusukon, sokkal keményebb és direktebb játékra törekedve, amely végül sikerre vitte a klubot. 1910-ben egy megismételt mérkőzésen legyőzték a Barnsley-t, és elérték céljukat. „A kuparendszerű összecsapásokon egyre inkább ez a direkt stílus vált jellemzővé a kor Angliájában. A meccsek tétje indokolta, hogy kilencven percre még több erőt, küzdőszellemet, bátorságot és gyorsaságot adjanak bele a játékba, mint egyébként, ami alapvetően jól passzolt a fizikális angol futball természetéhez” – fogalmaz Jackson egy másik, a futball korai időszakának taktikáját bemutató írásában.

Ebből a szempontból elgondolkodtató, hogy Percy Sands, az egykori kiváló Arsenal-játékos nem tárgyalta külön stílusként a „kick and rush”, vagyis a „rúgd és fuss” futballt, amikor a különböző stílusokat összegezte. Ami valahol persze érthető, hiszen ép ésszel egyetlen edző sem tanácsolhatta csapatának ezt az irányelvet, és a már említett Alexander Jackson sem talált bizonyítékot rá, hogy Sands kortársai közül bármely játékos így írta volna le saját csapatának játékát. Mégis egyértelműnek tűnik: ahogyan közeledünk az első világháború felé, a játék úgy vált egyre gyorsabbá és egyre agresszívabbá, ami jórészt a kupameccsek természetével magyarázható.

A sebesség hajszolásából származó problémák elsősorban Angliában váltak akuttá. Bár igazán nagy nyugtalanságot csak két évtizeddel később keltettek, már az első világháborút megelőzően érezhető volt, hogy az angolok stílusát túlságosan, talán már káros mértékben befolyásolja a gyors tempó. „Mind az angol, mind a skót futball tekintetében jelentős tapasztalatokra tettem szert az évek során. Összességében habozás nélkül állíthatom, hogy bár a skótok stílusa jóval lassabb és megfontoltabb, mint az angoloké, ugyanazt az eredményt képesek elérni, csak kisebb erőfeszítések árán” – írta a skót kiadású Looker-On 1910-ben. „Az első osztályú skót futball kiszámíthatóbb, tervezettebb, és ennek szükségszerű következményeként lassabb, mint az angol, ezt bármelyik skót drukker szíves örömest elismeri… Sőt tulajdonképpen büszke is rá. Igaz, ha az alacsonyabb osztályú, vidéki klubokat nézzük Skóciában, akkor azt látjuk, hogy ők is az angol bajnokságokon megszokott »rúgd és fuss« stílusban játszanak, amit Skóciában – őszintén szólva – senki nem tart sokra. A skótok az élet egyéb területein nem lassabbak az angoloknál, ha csak a futballt vizsgáljuk, mégis látni kell, hogy a skótok jóval többet használják a fejüket a pályán, és intelligensebb játékra törekszenek, mint a fizikális futballt preferáló angol kollégáik.”

Három évvel később a Looker-On helyesbítette álláspontját, mondván, a két ország futballja közti sebesség- és hangsúlybeli differencia nemcsak a játékosokon, hanem a két ország komplett futballkultúráján múlik. „Skóciában azért lassabb a játék, mert a nézők megértik a játékosok szándékát és motivációját. Ha például egy fedezet a labdával megkerüli a fél pályát, akkor a skót nézők értik, hogy ezt nem önzésből teszi, hanem azért, hogy a cselsorozattal kimozdítsa az ellenfél védőit felvett pozícióikból, és egy hirtelen oldalváltással helyzetbe tudja hozni a társát. Nem lehet kétségünk afelől, hogy Angliában hogyan fogadnak egy hasonló helyzetet a nézők. »Tedd már tovább!, Minek dajkálod?« – ezek a megszokott reakciók. Éppen ezért a skót stílus sohasem lesz népszerű Angliában. Addig biztosan nem, amíg az angol nézők meg nem értik a skót elgondolás lényegét. Azt is gyakran hallom: »Milyen nagy durranás lenne Johnny Walker vagy Jimmy McMenemy Angliában!« Én pont az ellenkezőjét gondolom. Mindketten nagyszerű támadók, de nem adnék nekik sok időt Angliában, mielőtt a nézők ellenszenvvel emlegetnék a nevüket a pályák környékén, egyszerűen azért, mert nem értenék meg a játékukat.”

A játékosok is tisztában voltak azzal, hogy a gyors játéknak ára van. „Ha egy játékosról azt mondják Angliában, nem elég gyors, az a szurkolók szemében szinte egyenlő a végleges megbélyegzésével” – jelentette ki A. C. Jephcott, a West Brom szélsője 1914-ben, és ennek megfelelően az olyan adottságok, mint a technikai képzettség, a finesz, a remek labdakezelés vagy a taktikai érzék csak másodlagos erények lehettek Angliában. A szélső, Jocky Simpson az angliai Lancashire-ben született, de korán Skóciába került, összességében pedig mindkét bajnokságban játszott a Falkirk és a Blackburn Rovers színeiben. Simpsonnak meggyőződése volt, hogy az angol bajnokság csökkenő gólátlaga az első világháborút megelőző években elsősorban a sebességmánia rovására írható. „Véleményem szerint a csökkenő góltendencia az angol futball irtózatos sebességére vezethető vissza. Nem szabad mindent feláldozni azért, hogy minél gyorsabban előrejussunk.”

Függetlenül attól, hogy rövidpasszos, háromszögelő, széljátékra vagy hosszú labdákra építő csapatokról beszélünk, a futball alapvető taktikai formációja a 2-3-5, vagyis a piramis maradt az 1925-ös lesszabály bevezetéséig, és csak ez a módosítás vezetett el a WM-rendszer megjelenéséhez. De addig a világ futballjában a megfelelő – és tulajdonképpen az egyetlen helyesnek tartott – formáció a 2-3-5-ös felállás maradt.

2.
A tangó és a valcer

A futball nem csak Nagy-Britanniát bűvölte el, a világon senki sem tudott ellenállni a játék csábításának. Bármerre is vezette az angolokat a kereskedelem és az áruforgalom lehetőségeinek keresése, a futball mindenhova elkísérte őket, sőt a birodalom határain túlra is eljutott. Nyereséges volt a chilei rézexport, a perui guanó, az argentin és az uruguayi hús-, a gyapjú- és bőrkereskedelem, a brazil és a kolumbiai kávé, és egyik tevékenységet sem lehetett elképzelni a bankszektor erős jelenléte nélkül. Az 1880-as évek végére Nagy-Britannia külföldi befektetéseinek 20 százaléka Dél-Amerikában koncentrálódott, 1890-re pedig már 45 000 brit élt Buenos Airesben és vonzáskörzetében, és egy lélekszámát tekintve ennél kisebb, de befolyásában jelentős angol kommuna épült fel São Paulo, Rio de Janeiro, Montevideo, Lima és Santiago környékén is. Ezek a csoportok elsősorban üzleti tevékenységet folytattak, ám ezzel párhuzamosan újságokat, kórházakat, iskolákat és sportklubokat is alapítottak. Kizsákmányolták Dél-Amerika természeti kincseit, cserébe viszont elhozták a kontinensre a futballt.

Az európai események forgatókönyve sem különbözött ettől. Diplomácia, bankfinanszírozás, kereskedelem vagy mérnöki munkák, egyre megy: ahol megjelentek a brit közösségek, ott megjelent a futball is. Budapesten először az Újpest alakult meg egy tornateremben 1885-ben, ezt követte hamarosan az MTK (1888) és a Ferencváros (1899). A britek közép-európai jelenlétének Bécs volt a központja. Eleinte a követségek, a bankok és a különböző kereskedelmi és iparkamarák között indult el a futballélet, de hamarosan a környező országokban is meghonosodott. Az első meccsre 1894. november 15-én került sor Ausztriában a Vienna Cricket Club és Rothschild báró kertészei között, de a helyiek olyannyira fogékonynak bizonyultak a futball iránt, hogy a Cricket Clubból 1911-ben már ki is vált a futballtagozat: a Wiener Amateure. A csehek körében a futballnak először a Sokollal kellett megmérkőzni, ami a németek körében népszerű tornamozgalom, a Turnen helyi változata volt. Ahogyan azonban a fiatal cseh értelmiség egyre több és több tagja fordult London és Bécs felé az aktuális trendeket követve, a futball is hamar elfogadottá vált. A Challenge Kupa kieséses rendszerű küzdelmeinek 1897-es bevezetése tovább erősítette a folyamatot a Monarchia országaiban.

Az anglofil országokban, Dániában, Hollandiában és Svédországban is gyorsan elterjedt a játék, sőt Dánia ezüstérmet szerzett az 1908-as olimpián. Az azonban egyik államban sem merült fel, hogy bármit is változtasson a játékon. Mindent úgy csináltak, ahogyan azt az angoloktól látták és tanulták. Ha megnézünk egy fényképet egy holland sportklub életéből a 19. század végéről, akkor egyértelműen a viktoriánus Anglia köszön vissza ránk kackiás bajszú férfiakkal. Ahogyan Maarten van Bottenburg és Beverley Jackson idézi az egyik résztvevőt a Global Games oldalain: „a sport célja mindössze az volt, hogy utánozzuk az angolokat, a szokásaikat, a viseletüket, de még a taktikájukat is […], csak mindezt gyönyörű holland környezetben tegyük”. A futball követése kezdetben tehát az utánzásra és nem az innovációra épült.

Közép-Európában és Dél-Amerikában azonban jóval szkeptikusabbak voltak az emberek az angolok szokásaival szemben, így a játék először itt indult önálló fejlődésnek. A 2-3-5-ös felállást megtartották ugyan, de a taktikai formáció kérdésénél fontosabb a stílus. Anglia a passz intézményének elfogadása és a 2-3-5 elterjedését követően is tartotta magát alapelveihez, vagyis az erőtől duzzadó, fizikális játékmodellhez, míg mások ennél kifinomultabb módozatokon gondolkodtak.

Európa futballtérképét kezdetben az határozta meg, hogy a játék milyen gyorsan terjedt el egy adott ország munkásosztályának körében. Habár az angolok befolyása mindig is nagy volt Európában az Oxford University, a Southampton, a Corinthians, az Everton vagy a Tottenham vendégjátékai és az egyre több szigetországi edző nyomán, az európai tömegek nem az angol magániskolákban nőttek fel, így nem is kaptak iránymutatást arra vonatkozóan, hogy mi a futball „helyes” módja.

Európa abból a szempontból is szerencsésnek tarthatta magát, hogy a skótok is élen jártak az evangelizációban, ők pedig mindig a gyors, rövid passzok fontosságát hangsúlyozták. Prágában például a Celtic korábbi balösszekötője, John Madden edzette a Slaviát 1905 és 1938 között, akiről Jim Craig így ír A Lion Looks Back című könyvében: „korának kiemelkedő mestere volt, ami művészi technikáját és labdás kunsztjait illeti”. Madden honfitársa, az Airdrieonianst és az Arsenalt is megjárt John Dick pedig 1919 és 1933 között két alkalommal is vezette a Spartát. Eközben Ausztriában arra irányultak a labdarúgó-társadalom törekvései, hogy sikerrel másolják az 1905-ös Rangers stílusát, annak bécsi vendégjátéka után.

A skót futballiskola legnagyobb tanára azonban egy ír gyökerekkel rendelkező angol, Jimmy Hogan volt. Burnley-ben született és nevelkedett, családja szigorúan római katolikus elveket vallott, ő maga pedig tinédzserként komolyan fontolgatta, hogy papnak áll. Végül a foci iránti rajongása eltántorította ettől, és később a futball történelmének legnagyobb hatású edzőjévé vált. „Úgy futballozunk, ahogyan Jimmy Hogan tanította nekünk” – mondogatta gyakran Sebes Gusztáv, az Aranycsapat szövetségi kapitánya az ötvenes években. „Amikor a labdarúgásunk történelméről beszélünk, az ő nevét aranybetűkkel kell feljegyeznünk.”

Habár édesapja könyvelőnek szánta, Hogan a lancashire-i Nelson csapatához igazolt tizenhat évesen, és – ahogyan ő maga fogalmaz – „hasznos és igyekvő jobbösszekötő” vált belőle. Innen a Rochdale, majd a Burnley csapatához került. A róla szóló beszámolók megegyeznek abban, hogy nem volt könnyű ember, szinte állandóan magasabb bérezésért alkudozott a vezetőségekkel, ám emellett szinte megszállottan törekedett arra, hogy fejlessze, csiszolja képességeit. Csapattársai a „Lelkész” becenévvel illették, amely elsősorban kínosan aprólékos, pedáns, szinte aszketikus életvitelének szólt, de képességei fejlesztése érdekében sem rettent vissza semmitől. Egy alkalommal például primitív szerkezetű szobabiciklit építettek édesapjával közösen – tulajdonképpen egy átlagos biciklit rögzítettek egy rozoga faszerkezetre –, melyen Hogan nemritkán napi 45 kilométert is tekert, ám észre nem vette, hogy ettől ugyan nem lesz gyorsabb, csak a combizmait erősíti.

A „könnyű győzelem” elve talán a futball korai, amatőr szakaszához köthető, de ez az általános felfogás nem sokat változott a professzionalizmus bevezetése után sem. Az edzésmunkát megvetették, vagy legalábbis lesajnálták. A játékosoknak talán annyi dolguk volt, hogy gyakorolják a sprinteket, de a labdás edzéseket feleslegesnek, sőt esetenként egyenesen károsnak tartották. Jól példázza mindezt a Tottenham 1904-es edzésrendje, amely mindössze heti két labdás edzést írt elő, pedig a Hotspur a legfelvilágosultabb klubok közé tartozott. „Ha a játékos túl sokat találkozik a labdával a héten, akkor nem lesz olyan éhes a hétvégi meccsnapon” – ez volt az általános gondolkodás, sőt alapelv.

Egy alkalommal Jimmy Hogan lövőhelyzetbe került egy hosszabb cselsorozatot követően, de a labdája végül magasan a léc fölött szállt el. A meccs után aztán megkérdezte edzőjét, Spen Whittakert, hogy mit rontott el? Rosszul támasztott ki a labda mellett? Nem volt megfelelő az egyensúlya? Whittaker azonban rideg és elutasító volt, játékosának pedig mindössze annyit mondott, hogy gyakoroljon szorgalmasan, és ha tíz lövéséből egy gólt szerez, az már nem rossz arány. Mások talán egy vállrándítással elintézték volna a dolgot, de Hogan maximalista volt és megszállott. Egyre inkább beleásta magát a témába, mert meggyőződése volt, hogy ezek a dolgok nem a szerencsén, hanem a technikai kivitelezésen múlnak. „Attól a naptól kezdve magam formáltam a tehetségemet, mindig a legjobb játékosoktól kerestem választ a kérdéseimre. Újabb és újabb területeken mélyedtem el, itt és ekkor kezdődött az a folyamat, melynek végén edzővé váltam. Utólag visszagondolva elég kézenfekvő döntés volt, hiszen saját magamat is én edzettem már egészen fiatalon.”

Hogant borzasztóan frusztrálta a Burnley primitív hozzáállása a játékhoz, de végül pusztán pénzügyi okokból döntött a távozás mellett 23 évesen. Pályafutása során először hagyta el Lancashire-t, és a Fulhamhez került Harry Bradshaw hívására, akit még a Burnley kispadjáról ismert. Bradshaw nem focizott korábban, inkább volt jó szervező és üzletember, mint edző, de világos elképzelései voltak arról, hogyan kellene futballozni. Nem rajongott a „rúgd és fuss” filozófiáért, sokkal közelebb állt hozzá a skót edzők által képviselt rövidpasszos játék, és mindig törekedett arra, hogy jelentős skót kontingense legyen a játékosok között, akiket hagyott is kibontakozni a pályán.

Tagadhatatlan, hogy sikeres volt ez a fajta politikája. Hogan 1906-ban és 1907-ben is a Southern League bajnoki címéhez segítette a Fulhamet, és miután 1907–1908-ban csatlakoztak a nemzeti bajnokság másodosztályához, bejutottak az FA-kupa döntőjébe is, ahol azonban vereséget szenvedtek a Newcastle Unitedtől. Ez volt Hogan utolsó meccse a klubnál. Ekkorra már jó ideje küszködött sérült térdével, és Bradshaw – aki elsősorban üzleti megfontolásokat tartott szem előtt a csapat vezetésének szempontjából – úgy döntött, túl nagy kockázatot vállalna azzal, ha megtartja. Hogan ezt követően a Swindon Town játékosa lett egy rövid időre, de csak amíg a Bolton Wanderers képviselői egy vasárnapi misét követően meg nem győzték az éppen a templomból kijövő játékost, hogy folytassa náluk a pályafutását.

A váltás csalódást hozott: a Wanderers kiesőhelyen zárta a szezont. Egyetlen pozitívuma azért akadt a történetnek: még a bajnoki szezon rajtja előtt a csapat részt vett egy hollandiai túrán, ahol Hogan felismerte, milyen potenciál rejlik az európai labdarúgásban, és a tudásra éhes játékosokban. Míg az angolok szinte rosszallóan tekintettek az edzésekre, a hollandok könyörögtek a lehetőségért. Miután a Wanderers 10-0-ra lesöpörte a Dordrechtet, Hogan megfogadta, hogy „egy nap majd visszatér Hollandiába, és megtanítja rendesen focizni a srácokat”. Ezen a túrán ismerte meg a boltoni játékvezetőt, James Howcroftot, és ennek a találkozásnak később komoly jelentősége lett. Howcroft nemzetközi játékvezetőként tevékenykedett, és emiatt kiterjedt kapcsolatrendszerrel rendelkezett Európában. Egy este futólag megemlítette Hogannek, hogy a Dordrecht új edzőt keres, lehetőség szerint olyat, aki kézzelfogható tapasztalatokkal rendelkezik az angol futballstílust illetően. Sorsszerű, kihagyhatatlan lehetőség volt ez Hogan számára. Azonnal jelentkezett az állásra, és 28 éves korában, egy évvel fogadalma után elfoglalta a holland csapat kispadját. Megbízatása két évre szólt.

Hogan játékosai amatőrök voltak, sokan közülük diákok, ő mégis abban a szellemben kezdte meg a közös munkát, amelyet a brit profizmusban is kívánatosnak tartott volna. Fejlesztette ugyan a játékosok állóképességét, de a fejlődés kulcsát a technikai képzésben látta. Úgy építette csapatát, hogy „meg tudják villantani a jó öreg skót stílust, az intelligens összjátékra építő futballt, miközben végig a földön tartják a labdát”. Tömören ezt hívta „szőnyegfocinak”. Szerencséjére a játékosai – jó diákokhoz méltó módon – fogékonyak voltak az újdonságokra, ő pedig egyik előadását tartotta a másik után, bőszen magyarázva a krétatáblánál, hogyan és miként is kell taktikusan futballozni. A játékosai pedig lassan kezdték érteni és megérteni a helyezkedés, a stílus és a taktika szerepét, amit Hogan nem a pálya széléről bekiabált ad hoc információkkal, hanem igazi tanárként, szépen felépített előadásokkal, táblázatokkal és nyilakkal ért el.

Hogan népszerűsége és szakmai elismertsége nőttön-nőtt, ezért hamarosan felkérték, hogy készítse fel a holland válogatottat egy németek elleni összecsapásra, amit aztán 2-1 arányban meg is nyertek. Ekkor azonban még csak harmincéves volt, dolgozott benne a vágy, hogy játékosként is bizonyítson. Amikor dordrechti szerződése lejárt, visszatért Boltonba, ahol megőrizték az igazolását. Egy szezont töltött a klubnál, és játékával nagyban hozzájárult, hogy a csapat visszajusson az első osztályba, de legbelül érezte, az edzősködés jelenti a jövőjét. 1912 nyarán újra állás után nézett, és ismét Howcroft sietett segítségére, aki összekötötte Hogant az osztrák futball megkerülhetetlen alakjával, Hugo Meisllel.

Meisl a csehországi Malešov városában született 1881-ben egy középosztálybeli zsidó család gyermekeként, de már fiatalon Bécsbe költözött. Hamar a futball megszállottjává vált, bár a pályán nem mutatott túl nagy tehetséget a Cricket Club színeiben. Édesapja azt szerette volna, ha fia beletanul az üzleti világba, ezért Triesztben szerzett neki munkát. Hogan itt tanult meg folyékonyan olaszul, de más nyelvekből is ragadt rá egy kicsi. Később visszatért Ausztriába, hogy eleget tegyen katonai kötelezettségének, majd apja kérésére a bankszektorban vállalt állást, hogy biztosítsa a megélhetését. Emellett azonban munkát kért és kapott az Osztrák Labdarúgó-szövetségtől is. Kezdetben csak az volt a szerepe, hogy támogatókat szerezzen, de Meisl – Hoganhez hasonlóan – játékosként intelligens összekötő volt, és ezt a képességét kamatoztatta a pályán kívül is. Konkrét elképzelései voltak a játék természetéről és arról, hogyan kell futballozni, és fejébe vette, hogy megreformálja az osztrák labdarúgást. A szövetségnél betöltött feladatköre egyre kiszélesedett, majd de facto az elnökség első embere lett. Ezzel egy időben teljesen elszakadt a bankok világától.

1912-ben Howcroft játékvezetése mellett Ausztria döntetlent játszott a magyarokkal egy barátságos meccsen. Meislt frusztrálta a kudarc, és rákérdezett Howcroftnál, szerinte miben hibáztak, min kellene változtatniuk. A bíró erre szépen körülírta, hogy szerinte egy jó edzőre lenne szükség a csapatnál, olyasvalakire, aki fejlesztheti a játékosok egyéni technikáját. Más szóval beajánlotta Jimmy Hogant, aki azonnal hathetes szerződést kapott az osztrák szövetségtől, hogy egyrészt tanácsadóként segítse a legjobb osztrák klubok munkáját, másrészt felkészítse a nemzeti csapatot a stockholmi olimpiára.

Hogan bemutatkozó edzése rosszul sült el. Az osztrák játékosok nehezen értették meg új edzőjüket, úgy érezték, elvesznek a futball alapjaiban. Meisl azonban le volt nyűgözve. Innentől kezdve éjszakába nyúló eszmecseréket folytattak a futballról. Taktikai szempontból egyikük sem talált kivetnivalót a 2-3-5-ös rendszerben – végtére is ez volt a futball alapvetése harminc éven keresztül –, de mindketten érezték, megérett az idő a változásra. Ennek kulcsát pedig a helyezkedésben, a kötetlenebb mozgásban látták, mert általában véve úgy ítélték meg, a csapatok játéka sablonos, kiszámítható. Mindketten hittek abban, hogy a labdajáratásnak döntő szerepe van a futballban, az összjátékot hangsúlyozták a cselek helyett, és perdöntőnek vélték a játékosok egyéni, technikai képzettségét. Ez utóbbinak azonban nem azért tulajdonítottak jelentőséget, hogy a játékos képes legyen látványos cselsorozatokra – ahogyan azt a dél-amerikai futball tanítja –, hanem épp ellenkezőleg: a technikát a könnyed labdaátvételre és a gyors passzokra kell használni. Hogan nagy hangsúlyt fektetett a hosszú indítások fontosságára is, véleménye szerint ugyanis ezekkel lehet könnyen zavarba hozni az ellenfél védelmét, már amennyiben pontos indításról és nem előrebikázott labdáról beszélünk. Meisl egyszerűen romantikus alkat volt, de Hoganben az az igazán csodálatra méltó, hogy ő nem egy fantazmagóriát kergetett, nem önmagában a passzjátékot akarta népszerűsíteni, hanem egyszerű, racionális megfontolások alapján úgy vélte, a meccsek megnyerésének az a legjobb módja, ha nem adják oda a labdát az ellenfélnek. Emiatt lett a labdatartásra építő futball prófétája.

Az olimpián aztán Ausztria 5-1-re lemosta a németeket Stockholmban, ám a negyeddöntőben 4-3-as vereséget szenvedett a hollandoktól. Ennek ellenére Meisl meg volt győződve arról, hogy jó úton járnak, így amikor a német szövetség megkörnyékezte Hogant – éppen Meisltől kérve referenciát –, ő inkább azonnal megbízta barátját, hogy kezdje meg a válogatott felkészítését az 1916-os olimpiára. „A sötét, ködös lancashire-i iparvárosból a vidám Bécsbe érkezni olyan volt, mint belépni a paradicsom kapuján” – emlékszik vissza Hogan. Hetente kétszer vezényelt edzést az olimpiai csapatnak, fennmaradó idejét pedig a legjobb bécsi futballkluboknál töltötte. Munkája annyira keresett volt, hogy a Wiener FC csapatát már csak úgy tudta edzeni, ha hajnali fél hatkor kezdték meg a foglalkozást. Ausztria keblére ölelte Hogan, ő pedig otthon érezte magát. „Az osztrák futball – mondja – olyan volt, mint a valcer: könnyed és légies.” Meisl is bízott a közös sikerben, az elvégzett munka gyümölcsében, de a háború közbeszólt, és eltiporta az álmokat.

Amikor már érezni lehetett a háború fuvallatát, Hogan felkereste a brit konzulátust, hogy megtudja, érdemes-e családjával mihamarabb visszatérni Angliába. „Nincsenek közvetlen veszélyben” – ezt a választ kapta kérdésére, hogy aztán 48 órával később kitörjön az első világháború. Egy újabb nap elteltével pedig már le is tartóztatták. 1915 márciusában az amerikai konzulnak sikerült elérnie, hogy Hogan felesége és gyermekei hazatérhessenek Angliába, de ő maga börtönben maradt. Hogant mindössze egy nappal azelőtt sikerült megmenteni a börtönből, hogy az előzetes terveknek megfelelően munkatáborba szállították volna a többi fogvatartottal együtt. Azok a Blythe fivérek siettek segítségére az utolsó pillanatban, akik egy áruházat üzemeltettek Bécsben, és személyesen vállaltak kezességet Hoganért. Majdnem tizennyolc hónapig dolgozott a Blythe családnál, teniszezni tanította a gyermekeiket, és aligha sejtette, hogy 200 kilométerrel keletre már mozgásba lendült a gépezet, hogy a mestert visszaszerezze a futball számára. Hogan felvette a kapcsolatot Edward Shiresszal, az MTK igazgatójával is, aki még 1894-ben hagyta el Manchestert – és azzal együtt hivatalnoki karrierjét –, hogy aztán Közép-Európában a labdarúgás fejlődésének egyik kulcsfigurájává váljon. A diákéveit Cambridge-ben töltő Dirsztay báró, az MTK akkori alelnöke is tudomást szerzett Hogan szorult helyzetéről, és diplomáciai kapcsolatainak köszönhetően sikerült elintéznie, hogy munkát kaphasson a csapat mellett, feltéve, hogy rendszeresen jelentkezik a helyi rendőrőrsön.

Hogan azonnal elfogadta a feltételeket. Mivel az első csapat jelentős része a fronton teljesített szolgálatot, az első feladata az volt, hogy újjászervezze a csapatot. Más megoldás amúgy sem lévén, a grundokon focizó fiatalok felé fordult. Így fedezte fel az Angol Parkban járva Orth Györgyöt és Braun „Csibi” Józsefet, a kor későbbi meghatározó játékosait. „Lecsaptam rájuk, rögtön tudtam, hogy attól a pillanattól fogva az enyémek, csak az enyémek. Mindketten értelmes srácok voltak, középiskolások. Tanítás után minden áldott nap kint voltam velük a pályán, és a játék művészetére tanítottam őket” – eleveníti fel az élményeket Hogan. Orth és Braun is intelligens, tanulni vágyó fiatalember volt, olyan típusú játékosok, akikkel Hogan imádott dolgozni, és akik megtestesítették az akkori közép-kelet-európai játékosideált. Ezért is érezte olyan jól magát Hogan Bécsben és Budapesten is. „A legnagyobb különbség az angol és az európai futball között az, hogy a kontinensen a gyerekek már fiatalon magukba szívják a játék művészetét, mert megfelelő képzést kapnak.”

Az alapok egyébként készen álltak Hogan munkájához, tekintve, hogy Shires már 1911-ben kinevezte a Rangers és a skót válogatott egykori fedezetét, John Tait Robertsont a csapat élére, akinek a Chelsea játékos-edzőjeként már volt tapasztalata az edzősködéssel. Robertson a skót passszjáték jellemzőit igyekezett meghonosítani a klubnál, de két év után távoznia kellett, vélhetően ugyanazon alkoholproblémák miatt, melyek már a Chelsea-nél is jelentkeztek. nála. Hogan módszerei aztán látványos sikereket hoztak. A háború miatt szünetelt a labdarúgó-bajnokság, de mikor a futball visszatért a pályákra, az MTK rögtön megszerezte az 1916–1917-es bajnoki címet, és kilenc éven keresztül ki sem engedte a kezéből. Mikor véget ért a háború, Anglia is kézzelfogható bizonyságot kapott az európai futball felemelkedéséről: a budapesti vegyesválogatott 4-1-re mosta le a Boltont. Az MTK sikereinek egyébként csak az első két évben volt részese Hogan: amint véget ért a háború, visszatért Angliába. „A Magyarországon eltöltött idő majdnem olyan szép volt, mint életem bécsi korszaka. Budapest csodás város, megítélésem szerint a legszebb Európában” – mondta, távozása mégis érthető volt, hiszen ekkorra már négy év telt el azóta, hogy feleségét és gyermekeit utoljára látta. Munkáját egy idősebb játékosa, Kürschner Izidor vette át, aki mintegy húsz évvel később Dori Kürschnerként vált ismertté Dél-Amerikában, és aki munkájával jelentősen hozzájárult a brazil foci fejlődéséhez.

Hogan tehát visszatért Lancashire-be, és a Walker’s Tobaccónál kezdett dolgozni Liverpoolban mint logisztikai csoportvezető. Keresete azonban igencsak szűkösnek bizonyult, és azt a jó tanácsot kapta, hogy forduljon a labdarúgó-szövetséghez, amely akkortájt hozott létre egy pénzügyi alapot, hogy segítse a háború viszontagságait megsínylett játékosokat és edzőket.

Megfogadta a tanácsot, és abban a hitben, hogy 200 font gyorssegélyre jogosult, kölcsönkért öt fontot, hogy Londonba utazhasson. Az út örökre megváltoztatta az életét. Az FA főtitkára, Frederick Wall megvetéssel fogadta, és kioktatta, hogy a támogatás csak azoknak jár, akik a fronton harcoltak. Hogan rámutatott, hogy négy évig internálva élt, így esélye sem volt szolgálatra jelentkezni az angol hadseregnél, de magyarázata süket fülekre talált. Wall mindössze három pár khakizoknit adott át neki, mondván, „a fronton harcoló srácok ennyinek is örültek volna”. Hogan nem látott a méregtől és a megalázottságtól, a történteket sohasem bocsátotta meg az FA-nek, tehetsége pedig elveszett szülőföldje számára, no, nem mintha a konzervatív angolok nagyon fogékonyak lettek volna az ötleteire.

Bécsben ez idő alatt Meisl tartotta magát a hogeni modellhez, habár a Dél-Németországtól elszenvedett 5-0-s vereség keményen próbára tette a hitét. A nürnbergi fagyott, göröngyös pályán az osztrák csapat passzjátéka haszontalannak bizonyult, Meisl pedig a hazaúton már felvetette játékosainak, hogy talán jobb lenne valami direktebb, fizikális játék irányába mozdulni. „Semmi esetre sem” – hangzott a játékosok válasza. A kudarc ellenére újra megerősítették azokat az alapokat, amelyekre a harmincas évek csodacsapata, a Wundermannschaft épült, amely az első olyan nagycsapat volt a történelemben, amely igazából sohasem teljesítette be küldetését. „Meisl alatt élménnyé vált a futball, igazi bemutatóvá. A játékosok balettoztak a pályán, és szinte elnézést kértek a közönségtől, hogy kénytelenek gólokkal megszakítani az összjátékuk csodás harmóniáját” – írta a korszakról Brian Glanville.

A piramis, vagyis a 2-3-5-ös taktikai formáció továbbra is elterjedt maradt, de a skót passzjáték magasabb szintre emelt változata már olyannyira elkülönült a sportág szigetországi gyökereitől, hogy önálló iskolaként ismerték el. Így született a Duna menti iskola. A technika tort ült a fizikalitás felett, de a játékosok egyéni képességeit egy csapatstruktúra szolgálatába állították. Dél-Amerikában még talán ennél is drasztikusabban változott meg a játék képe: a megfelelő technikát ott is nagyra tartották, ám például Uruguayban és különösen Argentínában a játékosok önkifejezésének eszközét látták benne.

A Football Association által kiadott szabálykönyv (A játék szabálykönyve) 1867-ben jutott el Argentínába, mégpedig egy angol nyelvű lap, a The Standard hasábjain keresztül. Még abban az évben, a Cricket Club vadhajtásaként megszületett a Buenos Aires Football Club, de a tudás magvai termőföld helyett itt inkább köves talajra hullottak, mivel a klub hat évvel megalakulása után profilt váltott, és rögbicsapatként működött tovább. Az argentin futball csak az 1880-as években indult fejlődésnek, köszönhetően Alexander Watson Huttonnak, aki a University of Edinburgh diplomájával a zsebében érkezett a városba, hogy a St. Andrew’s Scotch Schoolban tanítson. Amikor azonban az iskola nem volt hajlandó megnövelni a pályája játékterét, Hutton felmondott, és megalapította saját iskoláját, az English High Schoolt, ahol egy speciális képzés keretén belül futballt oktatott. Amikor 1893-ban megreformálták az Argentin Futball-ligát, Huttonnak központi szerep jutott. Az English High Schoolban végzett diákokból álló Alumni futballcsapata kivívta az első osztályban való szereplés jogát, és azonnal a 20. század korai éveinek meghatározó alakulatává vált. Eközben az iskola tanulóiból szerveződött csapat a bajnokság alacsonyabb osztályaiban játszott, de messze nem csak ők vették komolyan a focit: az első hét megszerezhető bajnoki címből hatot a nagy presztízsű Lomas de Zamora iskola diákjaiból kikerülő csapatok nyerték.

Hasonló folyamatok zajlottak a Río de la Plata (ismertebb nevén River Plate) folyó túlpartján, vagyis Uruguayban. A britek számtalan krikett- és evezős klubot alapítottak az országban, amelyeknek később megjelentek a futball szakosztályai is. William Leslie Poole, a montevideói English High School tanára hasonló utat járt be, mint Hutton. 1891 májusában hozta létre az Albion Cricket Clubot, amelynek futballcsapata hamarosan a Buenos Aires-i csapatokkal is felvette a küzdelmet.

Ezekben az időkben elég volt egy pillantást vetni a csapatok összeállítására, és máris kiderült, hogy jobbára britek vagy brit családokból származó argentinok alkották a csapatokat, és ennek megfelelő volt a legelterjedtebb játékstílus is. Jorge Iwanczuk írásaiból tudjuk, hogy a futballnak ebben a korai szakaszában általános cél volt, hogy a fair play szabályait betartva, jól, de különösebb érzelmek vagy heveskedés nélkül futballozzon egy csapat. Egy Estudiantes elleni meccsen például az Alumni nem végzett el egy büntetőt, mert megítélésük szerint érdemtelenül kapták. Mindent az angol tanításoknak megfelelő, „helyes” módon igyekeztek elsajátítani, taktikában természetesen szóba sem került a 2-3-5-ös rendszeren kívül semmi. 1904-ben járt először angol csapat Argentínában: a Southampton 3-0 arányban győzte le az Alumnit. A Buenos Aires Herald beszámolója mindent elmond a korról és a brit gyökerek továbbéléséről, hiszen a lap szerint „a vendégek győzelme egyértelműen a férfias erényekbe vetett rendületlen hitüknek volt köszönhető.”

Mégis, a brit dominancia fokozatosan veszített az erejéből. Az Argentin Labdarúgó-szövetség (AFA) hivatalos nyelveként a spanyolt jelölte meg 1903-ban, és két évvel később ugyanígy tett az uruguayi szövetség is. 1912-ben az AFA nevet váltott (korábban az angol Argentine Association Football League nevet viselte), és Asociacion del Football Argentina megnevezéssel működött tovább, igaz, arra még 1934-ig kellett várni, hogy a „footballból” fútbol váljon. Az uruguayiak és az argentinok nem vették át a britek „izmos-keresztényi” ideáljait, és a fizikumnak sem tulajdonítottak különösebb jelentőséget, pláne nem fetisizálták, a ravasz megoldásokat viszont nem tartották ördögtől valónak. A 2-3-5-ös alakzatot ugyan megtartották, de az önálló fejlődésnek induló stílusuk nem is különbözhetett volna jobban az angoltól. Eduardo Archetti antropológus érvelése szerint, amint a spanyol és az olasz bevándorlók hatása érezhetővé vált, a dél-amerikai labdarúgás elutasította az erőjátékot és a fegyelmet, ehelyett a technikai képzettség és a kifinomultság került előtérbe. Ez a folyamat az élet más területein is megfigyelhető volt.

„Ahogyan a tangó, úgy a futball is virágzásnak indult a nagyvárosi szegénynegyedekben” – írja az uruguayi költő és újságíró Eduardo Galeano. A különböző körülmények különböző stílusok létrejöttét indokolják. Ahogyan az angol futballt is másképp értelmezték és játszották a tehetős magániskolák parkjaiban, mint az egyházi iskolák kerengőiben, úgy Buenos Aires és Montevideo szűk utcáin, egyenetlen útjain is új stílus született. „Az önálló futballstílus hasonlóan jött létre, mint a tangó a milonga klubokban. Ahogyan a táncosok is képesek voltak finom mozdulatokkal lejteni egy parányi területen, úgy vált ez igazzá a játékosokra is. A labdát sohasem rugdosták el, odasimult a lábukhoz. Ők, a játék első virtuózai honosították meg azt a finom érintést, amelyet mi úgy nevezünk: el toque, és amelynek segítségével a játékszer mestereivé váltak” – meséli Galeano.

Két stílus, mely más-más erényekre helyezi a hangsúlyt, értelemszerűen nem élhet meg egymás mellett, és amikor a hagyomány és az újítás találkozik, mindig konfliktus a vége. Ez már 1905-ben is nyilvánvalóvá vált. Ekkor csapott össze dél-amerikai túrája hatodik állomásán a Nottingham Forest egy vegyesválogatottal, mely jó részt brit gyökerű argentinokból állt. A meccs képét tekintve komoly aggodalmak merültek fel a tradicionális játékfelfogást illetően, de a mindig az angolok pártját fogó Herald persze elutasította az aggályokat, sőt inkább megdorgálta a kritikusokat. „A játékból, melynek célja hogy próbára tegye a teljesítőképességük csúcsán lévő fiatalokat, és amely alapvetően az erőről és az állóképességről szólt, sohasem lesz kisasszonysport.”

Az elkövetkező túrákat is kesernyés hangulat övezte, a viták folytonossá váltak a test test elleni küzdelem fontosságáról. A Swindon Town 1912-es vendégjátéka jelentette a kevés kivétel egyikét, és rávezette a briteket, hogy talán nekik is akad tanulnivalójuk. Samuel Allen, a Swindon menedzsere legalábbis erre az álláspontra helyezkedett. „Amatőr csapatoktól sohasem láttam jobb futball, mint itt. A játékosok maximálisan kihasználják az egyéni képességeiket, és ha megcsillan előttük a lehetőség, azonnal lecsapnak rá.” A játék újragondolásával kapcsolatban egyébként még az argentinok álláspontja sem volt egységes, a konzervatív gondolkodók oldaláról erősen jelen volt a szkepticizmus. Jorge Brown, az Alumni egykori játékosa is arra panaszkodott, hogy „az új stílus csak árt a futballnak, kapu közelében nem lenne szabad ennyit pepecselni. Lehet, hogy szebbek a megoldások, intelligensebbek a passzok, és harmonikusabb a játék, ezzel egy időben azonban éppen a futball alapvető mozgatórugója, az ösztönös, gyermeki lelkesedés sérül.” 1953-ig, amíg Magyarország rövidre nem zárta ezt a kérdéskört, az angolok abban az illúzióban ringatták magukat, hogy a világ téves úton jár, mikor nem a direkt gólszerzési lehetőségeket keresi a kapu előtt.

Akik látták játszani az 1924-es uruguayi válogatottat az olimpián, biztosan nem estek ilyen tévedésbe. Argentína úgy döntött, távol marad az eseménytől, de Uruguay nemcsak hogy ott volt a párizsi tornán, de egyenesen új fejezetet is írt a futball korai szakaszának aranyoldalaira. Galeano hajlamos túlzott romantikával mesélni a történetet, de csak a sárga irigység vezethet valakit arra, hogy elvitassa csapata érdemeit. Először is tudni kell, hogy ez a csapat igazi amatőrökből állt, volt köztük húsfeldolgozó munkás, kőfaragó, zöldséges és üzletkötő is. Harmadosztályon hajóztak Európába, és rögtön egy hosszabb spanyolországi túrán kellett részt venniük, hogy legalább az ellátásukat fedezni tudják. Kilenc meccset játszottak és nyertek meg, mielőtt egyáltalán eljutottak volna Párizsba. Uruguay volt az első latin-amerikai ország, amely bevállalt egy európai túrát és az azzal járó megmérettetést, de a közönség nem sok érdeklődést mutatott irántuk. Első meccsükre, amelyen 7-0-ra leiskolázták Jugoszláviát az olimpián, mindössze kétezren voltak kíváncsiak.

„Mi teremtettük meg az uruguayi futballiskolát” – kezdi visszaemlékezését Ondino Viera, aki később országa szövetségi kapitánya lett, aki csak orrhosszal marad el Galeano romanticizmusa mögött. „Edzők, fizikai felkészülés, orvosi háttér vagy egyéb szakemberek bevonása nélkül értük el, amit elértünk. Magunk voltunk az uruguayi pályákon, és reggeltől késő esti kergettük a labdát. Húsz évig csak fociztunk, hogy játékos váljon belőlünk. Mégpedig olyan, aki a labda abszolút ura. Egy játékos célja nem lehet más. Megszereztük a labdát, és el nem engedtük. Őrült futball volt, a mi játékunk. Empirikus, gyakorlati úton szerzett tudás volt a miénk, magunkat képeztük, és magunkat adtuk a pályán is, a saját stílusunkat. Olyan futball volt ez, amire az európaiak még csak nem is igen gondoltak. Igen, mi így játszottunk, és hoztuk létre a saját kultúránkat, és aztán ezekre az alapelvekre épült a futball új iskolája is.”

Párizsban hamar híre ment a csapatnak. „A tömeg meccsről meccsre nőtt, az emberek látni akarták ezeket a macskaügyességű játékosokat, akik szinte sakkoztak a pályán. Az angolok tökéletesítették a hosszú labdákat és a levegő urai voltak, de ezek a dél-amerikai srácok nem apáik nyomdokain jártak. Felfedezték a saját stílusukat, a rövid labdákat, a lábra tett passzokat, a villámgyors ritmusváltásokat és a követhetetlen cseleket” – írja Galeano.

Sakkozni a labdával? Charles Alcocknak valószínűleg sohasem fordult volna meg ilyesmi a fejében, de Pedro Petrone uruguayi középcsatár játékától és gólérzékenységétől ő is el lett volna ragadtatva. Még akkor is, ha olykor szándékosan kerülte a fejjátékot, mert híresen kényes volt ápolt hajviseletére. A párizsi olimpia nézőit azonnal magukkal ragadta ennek a csodálatos csapatnak a játéka, Uruguay pedig az egész torna folyamán megőrizte kimagasló formáját. A döntőig vezető úton négy meccs alatt tizenhét gólt szereztek, és csak kettőt kaptak, az aranyéremért vívott csatában pedig 3-0-ra lerendezték Svájcot is. Henry de Montherlant francia esszé- és regényíró szavai híven tükrözték a közhangulatot. „Jelenést láttunk! Ez az igazi futball. Visszatekintve arra, amit eddig labdarúgásnak hittünk, látni való, hogy az általunk ismert futball nem több mint gyermekek szórakozása.”

Gabriel Hanot, aki később a L’Équipe szerkesztőjeként dolgozott, ekkortájt éppen játékos-pályafutása vége felé járt, és kevésbé érzelmes véleményt fogalmazott meg. „Uruguay nagyszerű virtuozitását csak csodálni lehet. Remekül bánnak a labdával, okosan passzolnak. Eleganciájuk lenyűgöző, ugyanakkor gyors, hatékony és változatos is.” Arra a felvetésre, hogy a brit foci esetleg még mindig jobb, elutasítóan válaszolt. „Ez olyan, mintha egy igásló erényeit akarnánk összehasonlítani egy versenylóéval.”

Uruguay hazatérte után azonnal kihívást kapott a szomszédos Argentínától, amelyet el is fogadott. Hazai pályán 1-1-re végeztek a csapatok, idegenben viszont 2-1-es vereséget szenvedett Uruguay egy olyan meccsen, amelyet némileg idő előtt kellett lefújni a stadionba látogató hatalmas tömeg miatt. Ettől függetlenül Argentína világgá kürtölte: ha ott lettek volna Párizsban, ők nyerték volna az olimpiát. Talán igen, talán nem, ezt persze lehetetlen megmondani, de az biztos, hogy az 1925-ben európai turnéra induló Boca Juniors nem vallott szégyent: tizenkilenc meccséből mindössze hármat veszített el.

A következő olimpiáról már Argentína sem akart lemaradni, és az amszterdami döntőben stílszerűen Uruguayjal találkozott. Első meccsükön megint 1-1-re végeztek, a három nappal későbbi újrajátszáson viszont ezúttal Uruguay nyert 2-1-re.

Az amszterdami olimpia után két évvel ismét összecsapott a két gárda, mégpedig a történelem első világbajnoki döntőjében, ahol ismét az uruk nyertek, ezúttal 4-2-re.

Amennyire meg lehet ítélni a korabeli beszámolók alapján, a már idézett Viera hiába zengett ódákat spontaneitásukról és művészi futballjukról, a győzelmet elsősorban annak köszönhették, hogy zártan, fegyelmezetten védekeztek ellenfelükkel szemben. Az argentin egyénieskedések viszont sokszor vezettek labdavesztéshez, és az uruguayi csatárok a rendezetlen védelem ellen támadhattak. Ahogyan az olasz újságíró, Gianni Brera írta a Storia critica del calcio Italiano hasábjain, az 1930-as világbajnokság bizonyítékul szolgált, hogy „hiába látványos és fantáziadús az argentinok támadójátéka, a technikai fölény nem tudja kompenzálni a taktikai fegyelmezetlenségekből származó hátrányokat. A két dél-amerikai csapat közül az uruguayi testesíti meg La Fontaine meséjéből a hangyát, míg Argentína a tücsköt”. Ezzel kapcsolatban elmondhatjuk, hogy a futball történelmének taktikai fejlődése mindig is arról szólt, hogyan lehet megtalálni a tökéletes egyensúlyt a biztonságos védekezés és a kreatív támadójáték között. Így született meg a la garra charrúa kifejezés. Uruguay őslakosai a charrúa indiánok voltak, míg a garra annyit tesz: ’karom’, átvitt értelemben pedig a harci szellemre és a bátorságra vonatkozik. Talán az „indiánok bátorságának” köszönhette ez a kicsiny, mindössze hárommillió lakosú ország, hogy képes volt vb-címeket nyerni, de ebben kereshetjük a későbbi korok brutális uruguayi válogatottjainak gyökereit is.

Persze ez inkább csak romantikus teória, hiszen a charrúa indiánoknak vajmi kevés közük volt a futballhoz. Ettől függetlenül az angolokon kívül minden nemzet számára nyilvánvaló volt, hogy a világ legjobb futballját a Río de la Plata torkolatvidékén játsszák, és hogy ez a játék sokkal magasabb fejlettségi szinten áll, mint az Angliában őshonos és alapjaiban kiszámítható 2-3-5. „Az angolszász hatások eltűnőben vannak, utat tör magának a latinos flegmaság, a déli népek nyughatatlan lelke” – írta 1928-ban egy argentin napilap, az El Gráfico. „Latin-Amerika szép lassan átdolgozta a futball alapjairól tanultakat, és saját útra lépett, amely sokszínűbb, viszont kevésbé tudományos és tervszerű, mert az egyéneket nem áldozza fel a kollektív erőfeszítések oltárán. A Río de la Plata futballja a játékosok egyéni megmozdulásaira és önfeláldozására épít, agilisabb és összességében látványosabb, mint angol társáé.”

A kreativitást olyan szinten ünnepelték, hogy egyes játékosokat elkezdtek címkézni az egyes trükkök kitalálása nyomán. Juan Evaristo nevéhez kötik a marianellát, vagyis a levegőben történő sarkazást, Pablo Bartoluccihoz a csukafejest, Pedro Calominóhoz pedig az ollózást – igaz, ez utóbbi rendszeres viták tárgya. Sokan úgy vélik, az ollózást Peruban találták ki a 19. század végén. Mások azt mondják, egy Bilbaóban született, de onnan Chilébe emigráló játékost, Ramón Unzaga Aslát illeti a dicsőség, tőle láttak először ilyesmit 1914-ben. Ezt támaszthatja alá az a tény, hogy Dél-Amerika spanyol ajkú területein chilenaként emlegetik az ollózást, ugyanakkor a képet árnyalja, hogy ez akár a szintén chilei David Arellano érdeme is lehet, aki csapata 1920-as spanyolországi túráján csillogtatta meg ezt a tudását. Megint mások a harmincas évek brazil csatárcsillagának, Leônidasnak tulajdonítják a mozdulatot, és szintén sokan vannak, akik azt mondják, eredetileg Leônidas egyik válogatottbeli csatártársa, Petronilho de Brito találta ki, és Leônidas csak tökéletesítette. Furcsa módon az Aston Villa egykori elnöke, Doug Ellis is magának követeli a babérokat, annak ellenére, hogy sohasem futballozott, és mintegy tíz évvel később született, mint hogy az első beszámolók már említést tettnek Unzaga mozdulatáról. Az, hogy valójában ki alkalmazta először az ollózást, nekünk most kevésbé érdekes. Ami igazán fontos a korszak vizsgálata szempontjából, az az, hogy önmagában az erről szóló heves vita milyen kézzelfogható módon illusztrálja az 1920-as évek Río de la Plata-i futballjának rajongását a kreatív megoldások felé. Ami pedig a briteket illeti: legnagyobb szégyenükre könnyen elképzelhető, hogy az újításoktól való viszolygásuk oly mértékű volt, hogy angol földön valóban Ellis volt az első, aki bemutatott egy ollózást.