részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Cara Hunter: Hope To Die

Copyright © Shinleopard Ltd, 2022
The moral right of the copyright holder has been asserted
„Karma Chameleon” words and music by George O’Dowd, Jonathan Moss, Michael Craig, Roy Hay and Phil Pickett. Copyright © 1983 BMG VM Music Ltd. and Concord Entertainment Ltd. All Rights for BMG VM Music Ltd. Administered BMG Rights Management (US) LLC. All Rights Reserved Used by Permission
Reprinted by Permission of Hal Leonard Europe Ltd.

Borítóterv © Dan Mogford
Borítófotó © Trevillion, Shutterstock
Hungarian translation © Gömöri Péter, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022 by agreement with Johnson & Alcock Ltd.

ISBN 978 963 568 275 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Gimes Katalin
Szakmai lektorálás Zeley Réka klinikai szakpszichológus
Szakmai lektorálás Sándor György dokumentumfilm-producer
Előkészítés Török Judit
Korrektúra Takács Andrea
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Nem is lehetne tökéletesebb az éjszaka. Sehol egyetlen felhő, a hold is csak halványan világít. Igaz, a tiszta égbolt hideggel is jár – a rádióban azt mondták, éjjel fagypontig süllyedhet a hőmérséklet. De a férfi nem először jár a szabadban ilyen körülmények között, most is felkészülten érkezett. A hátizsákja nehéz, a pántja mélyen a vállába váj, kicsit megigazítja, aztán újra útnak indul. A sűrű sötétség ellenére biztos léptekkel halad, hiszen pontosan tudja, hogy hová tart, pár napja már járt itt, és részletesen feltérképezte a terepet. Ezzel együtt is jóval nehezebb az út az éjszakában, különösképp ezzel a dögnehéz felszereléssel. De ezt is számításba vette, és száz szónak is egy a vége: ebben a szakmában a türelemé a fő szerep. És persze ki kell választani a megfelelő időt, helyet és körülményeket.

Az ösvény most már az erdőben kanyarog, érzi, hogy a léptei alatt megsüpped a talaj, akár valami kényelmes matrac, hiszen számtalan ősz szivacsossá összepréselődött avartakarója borítja. A fák lombkoronájából innen-onnan bagolyhuhogás hallatszik a feje fölül, és apró erdei állatkák neszeznek a bozótosban a lába körül. De hall még egy hangot, ami túlharsogja az összes többit – saját szívének a dobbanásait. Amikor végre kiér a fák közül a dombtetőre, megáll, és mélyen belélegzi a hideg és nyirkos levegőt és vele a kellemes füstszagot, ami az alant levő völgyben álló ház fafűtésű kályhájából szállong felfelé. Ha körbepillant, mérföldekre nyoma sincs másik lakóháznak, az emberi civilizációt csak a távoli domboldalakon pislákoló fénypontok jelzik, lehetnének maguk is csillagképek a sötétben. Tökéletes csönd uralkodik. Még a szél se rebben, csak a föld lélegzik némán.

Röviden felpillant az égboltra, aztán lekapja a válláról a hátizsákját, letérdel mellé, és bekapcsolja a zseblámpáját. Szép sorban előhúzza az állványt, az éjjellátó készülékét, és egyre izgatottabban nekilát, hogy felcsavarozza a kamerát a helyére.

Adam Fawley

Október 21., 21.15

– Na, mit szólsz az ötletemhez? Én is tudom, hogy Ben egy kicsit fiatal keresztszülőnek, de ha neki nincs olyan lélekjelenléte, akkor…

Éppen az utolsó adag piszkos edényt rakom be a mosogatógépbe, és most felegyenesedem. Alex némán figyel a konyha túlvégéből. Mintha valamiért kissé aggódó tekintettel várná a válaszomat, pedig semmi oka sincs rá: csak nem gondolja, hogy képes lennék nemet mondani egy ilyen javaslatra?

– Szerintem tök jó ötlet… miért is ne?

A hűtőgépre kiragasztottunk egy fényképet, ami Bent és Lilyt ábrázolja; a kisfiú arcocskája egyszerre riadt és izgatott, látszik rajta, hogy még életében nem tartott a kezében csecsemőt, és most attól fél, hogy valamit rosszul csinál. Ő volt az – Ben, a tizenegy éves unokaöcsénk –, aki telefonon mentőt hívott, amikor Alexnél idő előtt beindult a szülés, és rajta kívül senki sem volt itthon. Én aztán végképp nem. Nem is tudtam róla, hogy mi történt. Tudniillik éppen a Newbury rendőrőrs fogdájának az egyik cellájában raboskodtam, alig tizenkét órányira attól, hogy nemi erőszakért és gyilkosságért vádat emeljenek ellenem. Ha nem bánják, most nem mennék bele újra a részletekbe – érzésem szerint már olvastak róla korábban, és ha mégsem, hát sajnálom, az utóbbi hetekben az égvilágon mindent megtettem, hogy elűzzem a fejemből ezeket a rögeszmésen visszatérő gondolatokat. Maradjunk annyiban, két embernek köszönhetem, hogy visszakaptam az életemet, és most a mosogatógépbe rakosgatom a piszkos edényt a konyhában, ahelyett hogy valami tetves börtöncella betonpadlóját sikálnám. Egyikük a feleségem; a másik Chris Gislingham. Őt a szótárban a „megbízható” szócikk alatt lehetne megtalálni, és egyelőre még sejtelme sincs róla, hogy el kell vinnie az esküvői öltönyét a tisztítóba, mert amikor a kislányomat, Lilyt pár hét múlva megkereszteljük, második keresztapaként ő is ott fog állni Ben mellett.

Mintha csak a végszóra várt volna, recsegve megszólal a bébiőr, úgyhogy innen is hallom a kislányom apró kis szusszanásait, miközben felébred. Csodálatosan nyugodt és jó kedélyű csecsemő – szinte sohasem sír, még olyankor sem, ha már tele a pelenkája. Csak egy kis csalódott mélabú ül ki az arcocskájára, mint aki biztos forrásból tudja, hogy a jelen állapota szöges ellentétben áll a világ normális működésével. De többnyire csak békésen fekszik a kiságyában, elszántan mosolyog, és rugdalózik az apró kis lábával, nekem meg szétolvad a szívem a puszta látványtól. A mamája levendulakék szemét örökölte, és a fejét is az anyja gesztenyebarna fürtjei borítják, igaz, még csak pihék formájában, s bár én is éppolyan elfogult vagyok a gyerekemmel, mint bármelyik újdonsült apuka, ha azt hallom valakitől, hogy milyen gyönyörű a kislányom, magamban azt gondolom: Úgy bizony! Ahogy mondja, tényleg egy igazi szépség. Mert valóban szép, egészséges és – ami a legfontosabb – végre itt van köztünk. Minden valószínűség ellenére, miután elveszítettük Jake-et, és már úgy hittük, soha többé nem lehet gyerekünk…

– Hagyd, megyek én – mondja Alex. – Valószínűleg csak éhes.

Ez az anyák nyelvén azt jelenti, hogy „neked úgysem venné sok hasznodat”. Gyöngéden megérinti a karomat, miközben elhalad mellettem, és az illata megcsapja az orromat. Sampon, tápszer és a bőre omlóskeksz-illatának a keveréke. Alex a terhessége utolsó hónapjaiban egyfolytában riadt tekintettel járt-kelt a házban, mint aki halálosan retteg valamitől. Aztán a legutolsó nap, amikor Lily megszületett, valami gyökeresen megváltozott. A feleségem valahogy ismét rátalált önmagára. Talán a rengeteg hormon vagy az ereiben száguldozó adrenalin tette, rejtély. Alex maga sem tudott rá magyarázatot adni. De tény, hogy ő volt az, aki végül rájött, hogy honnan származnak az ellenem felsorakoztatott bizonyítékok, és akinek még akkor is az volt a legfőbb gondja, hogy ez az információ eljusson Gishez, amikor már a hordágyon fekve mindenórásan beemelték a mentőautóba. A régi Alex, akibe még ma is szerelmes vagyok, aki folyton jókedvű és spontán, aki bárkivel szemben felveszi a kesztyűt, és aki szinte mindenkinél okosabb, akit ismerek, ideértve önmagamat is. Csak hónapokkal később döbbentem rá, hogy aznap nemcsak a kislányommal ajándékozott meg a sors, hanem még valami mással is: végre visszakaptam a régi életemet.

***

A 999-es számra befutott segélykérő hívás átirata

2018. október 21., 21.52:08

1. Operátor: Itt a segélykérő szolgálat. Hová kapcsoljam?

Hívó: A rendőrséget kérem.

1. Operátor: Kapcsolom.

[hallatszik, ahogy kicsöng]

2. Operátor: Itt a rendőrség, hallgatom.

Hívó: Wythamben vagyok [NEM HALLATSZIK 00.09] …telefonálok, mert azt…

valaki veszélyben van.

2. Operátor: Elnézést, néhány szó kimaradt… megismételné, kérem?

Hívó: Arról a nagy házról van szó az Ock Lane-en [NEM HALLATSZIK 00.12]…

hallottam valamit.

2. Operátor: Tehát Wythamből hív, az Ock Lane-ről?

Hívó: Hát… nem egészen… de most hallottam valamit, ami úgy hangzott… [NEM HALLATSZIK 00.15]

2. Operátor: Uram, sajnos nagyon szakadozik a vonal…

Hívó: Mindjárt lemerül a telefonom [NEM HALLATSZIK 00.17]

2. Operátor: Azt szeretné, hogy küldjünk ki valakit az Ock Lane-re, Wythambe?

Hívó: Igen, sürgősen…

[vonaljelzés hallatszik]

2. Operátor: Halló! Halló!

***

– A Google szerint valahol itt kell lennie.

Puttergill közrendőr behúzza a járőrkocsi kézifékjét, és mindketten kinéznek az ablakon. Hiába hívják ezt a helyet hivatalosan „udvarháznak”, a valóságban csak egy terebélyes farmépület, amihez egy murvás út vezet fel egy öt keresztrúdból álló vaskapun át. Odabent a nyitott oldalú pajta mellett egy sárral borított terepjáró parkol. Az egész épületegyüttes elhagyottnak és kicsit lepusztultnak tűnik ezen az isten háta mögötti helyen, bár az ilyesmi egyáltalán nem számít ritkaságnak Anglia ódon vidéki házai között, amelyek némelyikét emberemlékezet óta egyetlen család leszármazottjai lakják. Viszont békét áraszt magából, az ember nem gondolná, hogy ilyen helyen szörnyűségek is megeshetnek.

– Mit is mondtak a központban?

– Nem sokat, őrmester – feleli a száját biggyesztve Puttergill. – Eleve rossz volt a vonal, úgyhogy a nagy részét nem is hallották annak, amit a segélykérő mondott. Amikor megpróbálták visszahívni, a hívás egyenesen az üzenetrögzítőre ment.

– Azt legalább tudjuk, hogy ki lakik itt?

– Egy Swann nevű házaspár. Nyugdíjasok. Ők sem veszik fel a telefonjukat. Pedig tudják, hogy jövünk… az őrsről hagytak nekik üzenetet.

Barnetson őrmester fáradtan felsóhajt, aztán hátranyúl a hátsó ülésre a sapkájáért.

– Hát jó – mondja aztán, és a keze közben már az ajtókilincsen –, akkor hadd szóljon.

Fehér pamacs a leheletük a párás és hideg levegőben, miközben felcaplatnak a házhoz a murvás úton, ami minden léptükre megcsikordul a lábuk alatt. Szinte érzik, ahogy rohamosan csökken a hőmérséklet; reggelre jég borítja majd annak a terepjárónak minden ablakát.

A bejárati ajtó fölött egy régi kovácsoltvas lámpa lóg, ami valaha talán egy lófogat bakján szolgálhatott, meg egy álantik csengő, amit egy vécélehúzóra emlékeztető lánccal lehet meghúzni. Barnetson grimaszol; már csak a kicseszett rézcsatos lószerszámok hiányoznak a country feelinghez.

Hallják, amint a csengő megszólal valahol mélyen bent a házban, de az egyik emeleti ablakban világító lámpán kívül életnek semmi más jele. Puttergill idegesen toporog, igyekszik melegen tartani a lábát. Barnetson még egyszer megrántja a csengőzsinórt, aztán vár; most sem történik semmi. Pár lépéssel hátrébb lép, és felpillant az emeletre, aztán odaint Puttergillnek.

– Maga próbálja meg a hátsó bejáratot, én majd megvárom itt.

Olyan nagy a csönd, hogy tisztán hallja Puttergill lépteit, ahogy az végigsiet a farmház oldala mentén. Nem sokkal később távoli kopogás, aztán: – Helló, van itt valaki? – Utána megint csönd. Majd teljesen váratlanul futó léptek zaja, és a ház hátsó sarkánál feltűnik Puttergill, majd hatalmas kavicszáport rúgva maga elé, hirtelen fékezve megtorpan.

– Őrmester, azt hiszem, van ott bent valaki… a földön fekszik… nem látom tisztán, ahhoz túl sötét van, de szerintem akár egy halott ember is lehet…

Barnetson erre elszántan ismét odalép a bejárathoz, de még ki sem nyújtja a kezét, hogy bekopogtasson, amikor nyikorogva arrébb csúszik odabent néhány retesz, majd nyomban utána feltárul előtte az ajtó. A nyílásban megjelenő alak késő hatvanas, vagy talán a hetvenes évei elején járó férfi, a tartása enyhén görnyedt, az arca csontos és szögletes. Az a fajta elnyűhetetlen kardigán van rajta, ami akár harminc évig is kitart, ha a gazdája gondját viseli, és ez a férfi pontosan ilyen típus. Mellesleg egyáltalán nem néz ki olyannak, akivel váratlan balesetek szoktak történni. Sőt Barnetson máris arra a következtetésre jut, hogy Puttergill ezúttal látványosan melléfogott: ki van zárva, hogy valaki ilyen higgadtan fogadja a rendőrséget, ha egy hulla hever a konyhája kövén.

– Mit óhajtanak?

A pasas mássalhangzói még a takarosra nyírt sövényénél is hetykébbek.

– Mr. Swannhoz van szerencsém?

– Igen, és? – ráncolja az öreg a homlokát.

– Barnetson őrmester vagyok a Temze-völgyi Rendőrségtől, ő itt mellettem Puttergill közrendőr. Telefonhívást kaptunk a helyi közösség egyik tagjától. A szavaiból úgy tűnt, önnek talán segítségre lehet szüksége.

Most átfut valami a férfi arcán. Talán bosszúság? Vagy meglepetés? Mindenesetre elfordítja a tekintetét. És nem kérdezi meg, tűnik fel Barnetsonnak, hogy pontosan mit is mondott az az ismeretlen telefonáló, vagy hogy miből gondolták, hogy bármi baj lenne nála.

– Azt hiszem… – mondja nekik vontatottan – jobb lesz, ha bejönnek.

Aztán elindul előre, a két rendőr pedig összenéz a háta mögött. Valami tehát mégiscsak történt, de aligha valami végzetes, hulláról pedig szó sincs. Akkor mi lehet az? Betörtek hozzájuk? Netán egy kisebb házastársi nézeteltérés a riadalom oka?

Az előszobát mozaiklapok borítják. Egy állványon gumicsizmák sorakoznak, az akasztókon viharkabátok és tweedsapkák lógnak, a falat néhány penészes akvarell díszíti, szinte mindegyik csálén áll. Az emeleten valaki épp lehúzza a vécét. Barnetson hátrapillant Puttergillre, aki csak megrántja a vállát, és közben az jár a fejében, javasolnia kellene a főnökének, hogy a visszafelé vezető úton álljanak meg valahol egy csésze teára: bent a házban éppolyan dermesztő a hideg, mint odakint.

– Itt van – mutat előre Swann. A rendőrök szó nélkül követik lefelé a két lépcsőn, ami a konyhába vezet.

Harminc másodperccel később Puttergill csukott szemmel kitámolyog a hátsó bejáraton, és sugárban kiokádja az ebédje maradványait a kerti kövezetre.

***

– Mondd, szóval rendben lefolytak a vizsgálatok?

Everett szeretné elkapni Somer tekintetét, de ő makacsul a saját kezét bámulja.

Behallatszanak a kórterembe az osztály mindennapi életének a hangjai. Ápolónők szólítják egymást, a folyosón kiskocsikat tolnak csörömpölve, itt-ott félrehúznak egy-egy elválasztófüggönyt, hallani a karikák surranó neszét a fémrúdon.

– Erica!

Somer végre felpillant rá, aztán felsóhajt.

– Igen, amennyire tudom.

– De viszonylag korai stádiumban sikerült elkapniuk, ugye? Mert mintha ezt mondták volna… amikor pár napja…

Amikor pár napja közölték Ericával, hogy az egyik petefészkén egy rosszindulatú daganatot fedeztek fel. Somer nem válaszol Ev kérdésére, amivel mindjárt belé is fojtja az összes következőt is.

Aztán szórakozottan babrálni kezdi a műanyag karikát a csuklóján. Semmiképp sem akarja elsírni magát, az erőfeszítéstől remeg a szája széle.

Ev kinyújtja a karját, hogy megfogja Erica kezét.

– És anyádék? Már meglátogattak?

Somer az ajkába harap, és szomorúan megrázza a fejét.

– Nem akarom, hogy így lássanak. Már az is épp elég, hogy…

De elharapja a mondatot. Ev sejtette, hogy Erica rossz híreket kapott. Úgyhogy tökéletesen megérti – más sem hiányzik neki, mint a túláradó szülői együttérzés, még ha őszinte szeretetből fakad is. De Somernek van egy nővére is… sőt egy barátja is. Ők vajon hová tűntek?

Somer felpillant, mintha csak olvasna a gondolataiban.

– Kath Washingtonban van.

Csönd ereszkedik közéjük. S benne kimondatlan ott lapul Giles neve.

Gilesé, aki őszintén szereti Somert; Gilesé, akit, ki tudja, miért, kezdettől fogva kihagytak a körből, már azelőtt is, hogy megkapták volna a diagnózist. Ev nem érti. Kezdettől fogva nem értette, s most sem érti.

Végül felsóhajt.

– Erica, ne haragudj, de muszáj megkérdeznem. Miért nem hívod fel Gilest? Gondolom, nem is tud róla, hogy kórházba kerültél, igaz?

Most már kibuggyannak a visszatartott könnyek, de Somer kísérletet sem tesz rá, hogy letörölje őket az arcáról.

Ev kényelmetlenül érzi magát, amiért Giles járt a fejében, pedig most minden erejével Ericára kellene koncentrálnia. És nem is csak Somer egészségi állapota aggasztja, mert időközben egy fegyelmi eljárás is folyamatban van Erica ellen az őrsön, amit egyelőre felfüggesztettek ugyan, de megszüntetni nem fogják. Ettől függetlenül Giles is megérdemel némi együttérzést: szegény feje nyilván nem érti, miért rekesztik ki, vajon mit követhetett el.

Ev végül összeszedi minden bátorságát, és már épp készülne mondani valamit.

De abban a szent pillanatban halk pityegés jelzi a telefonján, hogy új üzenete érkezett.

***

A konyha most már tele van emberekkel, ahogy apránként befutnak a helyszínelő csapat tagjai, élükön Alan Challow-val, akit a vasárnap esti mirelit vacsorája és a kedvenc tévéműsora mellől rángattak ide, s ezért meglehetősen morcos.

– A Mit rejt a gyilkos agyát1 néztem – mondja, amint belép, bár senki sem kérdezte. – Meglepő, de még egyetlen sorozatban sem láttam ilyen élethű hullákat – mondja, és egyúttal a holttestre bök a fejével. – A legtöbb tévésnek nincs elég vér a pucájában, hogy ilyen borzalmakat mutogasson.

Nina Mukerjee odapillant rá a konyhaasztal túloldaláról, amelyre épp most rakosgatja ki szerszámosládájából a helyszínelő felszerelésének a darabjait.

– Mi ebben a meglepő? Nézd meg… például ezt itt.

Mert ennek az áldozatnak itt egyáltalán nem a pucája hiányzik. A hátán fekszik, a két lába egymásba gabalyodott, mögötte a fal úgy néz ki, mintha valaki egy vérrel, agyvelődarabkákkal és csontszilánkokkal teli vödröt vágott volna hozzá, a holttest széttárt karjai alól pedig valami sötét színű folyadék szivárog, és gyűlik tócsába, mintha egy hótündért végeztek volna ki.

Hangok hallatszanak a bejárati ajtó felől. Barnetson grimaszol.

– Na, megjöttek az urak – mondja. – Pont végszóra.

Talán az őrmestert bosszantja, hogy most át kell adnia az ügyet a bűnügyi nyomozóknak, de Puttergill megkönnyebbül. Immár fél órája mást sem tesz, csak roggyant térddel áll a nyitott ablaknál, szaporán lélegzik, és lehetőleg tőszavakban válaszol a hozzá intézett kérdésekre.

– Na, ki ez a csinos kis hulla? – kérdezi Gareth Quinn; jókora termete betölti az egész ajtórést. Barnetson semmitmondó dörmögéssel válaszol. Quinn detektívőrmester nemcsak hogy öltönyben jár mindenhová, de ráadásul Hugo Boss márkájúban. Az passzol a rámenős, beképzelt, divatmajmoló stílusához. Különben is mit nyüzsög itt ilyen jól vasaltan egy bűnügyi helyszínen késő éjszaka? De Barnetson nagyon jól tudja, hogy Quinn alig két hete kapta vissza a sarzsiját: amióta ismét előléptették detektívőrmesterré, ez az első komoly gyilkossági ügye, nem csoda hát, ha így fontoskodik. Az utána érkező nyomozó már jóval szerényebb megjelenésű. Barnetson most látja életében először, alighanem egy másik városból helyezték át ide. Még az is lehet, hogy ez az első nyomozói munkája. Zöldfülű kölyök, gondolja magában. Igaz, annyira talán nem zöld, mint Puttergill, aki épp most készül kiöklendezni azt a keveset, ami még megmaradt a gyomrában.

– Hadd mutassam be Hansen nyomozót – tájékoztatja a jelenlévőket Quinn, már azokat, akiket érdekel az új kolléga neve. – Asante helyére küldték ide.

Barnetson most már emlékszik rá – erről a cseréről már nyáron is szó esett, amikor Fawley-t letartóztatták. Olyan pletykák keringtek az őrsön, hogy Asante szolgáltatta a bizonyítékokat a főnökük ellen, és ezek után Gislingham kerek perec megtagadta, hogy vele dolgozzon. Ezek szerint Gis végül is elérte, amit akart, bár az áthelyezés során Asante a súlyos bűncselekmények osztályára került, úgyhogy nem is járt rosszul. És amennyire Barnetson meg tudta ítélni, Fawley mindenáron világossá akarta tenni a beosztottjai előtt, hogy neki semmiféle személyes nézeteltérése sincs Asantéval. Emiatt jelenleg Fawley csapata két detektívőrmesterrel dolgozik, ami mindenképpen szép kihívás, de így különösképp, hogy az egyikük Gareth Quinn, aki rögeszmésen próbálja bizonyítani, hogy Gislinghamnél is jobb zsaru.

Hansen körbepillant a szobán, és diszkréten egyenként mindenkinek a szemébe néz, aki hajlandó felpillantani rá. Barnetson kezével a hullára bök.

– Remélem, idefelé nem álltatok meg sehol, hogy kajáljatok valamit… – mondja nekik véresen komolyan.

Hansen egy kényszeredett mosollyal válaszol.

– Siettünk.

– Na, mi az ábra? – kérdezi Quinn, és közelebb lép a holttesthez.

Challow tetőtől talpig végigméri Quinnt.

– Amint azt bármelyik hozzáértő nyomozó tudja, kedves Quinn detektívőrmester, tök fölösleges védőöltözetet viselni, ha az ember nem húzza a fejére a kapucnit is.

Quinn elvörösödik egy kicsit, aztán a kezével hátrasimítja a haját, csak azután húzza a fejébe a védőöltözet kapucniját. Barnetson elcsípi, ahogy Hansen elfojt egy mosolyt. Ez a kölyök még sokra viszi, bármibe fogadom, gondolja magában.

– Hogy a kérdésére is válaszoljak, őrmester, az „ábra” az, hogy valaki közvetlen közelről arcon lőtte ezt az illetőt. Bár egy olyan talpraesett zsaru, mint maga, szerintem már egyedül is rájött erre abból, hogy az elhunytnak szőrén-szálán eltűnt a feje.

– Igazolvány volt nála?

– A zsebeiben semmit sem találtunk. Tárcája sem volt. Sem mobilja. De azért egy rubrikát kipipálhatunk: legalább megvan a gyilkos fegyver.

A konyhaasztalon ott hever egy ódivatú, fényesre polírozott fatusban végződő puska. És van ott még valami. Mukerjee egyelőre még nem látott hozzá, hogy az előre megszámozott tasakokba helyezze a tárgyi bizonyítékokat, de Quinn így is tudja, hogy a fegyvernek perdöntő szerep juthat. Aztán van még egy kés is, egyelőre még a halott markában. Az egész pengét elborítja a rászáradt vér.

***

Tartalom

Így görbüljek meg

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Arizonia – SIL Open Font License
Caveat – SIL Open Font License
Caveat Brush – SIL Open Font License
Crimson Text – SIL Open Font License
Courier Prime – SIL Open Font License
Nothing You Could Do – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0