Giuditta Fabbro

Péter

Giuditta Fabbro

Péter

Giuditta Fabbro: Péter

©Giuditta Fabbro

Szerkesztés/korrektúra: NeylaGrey

Borítóterv: Halasi Miklós

ISBN 978-615-81323-6-7

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Péter

Egy borongós, őszbe hajló, augusztus végi napon születtem még abban a korban, amikor nem volt ultrahang, így azt sem tudták a szüleim, hogy fiuk vagy lányuk lesz. Apám fiút szeretett volna, anyám…hát, szintúgy, mivel apám viccesen közölte vele, hogy „ha nem fiú lesz, haza sem hozlak a kórházból”. Anyám ezt annyira komolyan vette, hogy végigimádkozta a terhességet, hogy fia szülessen. És az imák meghallgatásra kerültek. Fia született.

Az általános iskolás éveim eseménytelenül teltek. Nem voltam egy eminens diák, de nem is a legrosszabb tanuló; közepes átlaggal elcsordogáltam a nyolcadik osztályig. 1991-et írtunk akkor. Ez az év mélyen bevésődött az elmémbe: sok minden megváltozott akkor, ami nagy hatással volt a későbbi életem alakulására. Ekkor dőlt el a sorsom, 14 évesen, és így lettem vezetéknév nélkül csak Péter, Il Capónak, a budapesti élet vérszomjas vezérének a jobbkeze.

Szentesi Péter vagyok, és ez az én történetem.

1991. szeptember

Az általános iskola befejezése után esztergályosnak tanultam. Nem nagy kedvem volt hozzá, de az átlagommal máshová nem igazán vettek volna fel. Nem azért voltak ilyen rosszak a jegyeim, mert hülyegyerek lettem volna, hanem mert basztam tanulni. Utáltam az iskolát, inkább a haverokkal szerettem lógni. Egészen ’91 szeptemberéig meg sem fordult a fejemben, hogy bármi baj érhetne engem, vagy a családomat.

Soha nem felejtem el azt a péntek délutánt, amikor hazamentem a középiskolából. Anyám és apám a konyhaasztalnál ültek. Anyám annyira sírt, hogy a válla rázkódott a zokogástól. Apám gyengéden átölelve magához húzta, és azt mondta neki:

– Minden rendben lesz, drágám, megoldjuk!

Megálltam az ajtó mellett, és mint oly’ sokszor, hallgatóztam.

– Honnan fogunk összeszedni annyi pénzt? – érdeklődött sírva anyám. – A világon nincs ennyi pénz.

– Ezen ne aggódj, ezt a részét majd én megoldom! – felelte apám, és bánatos tekintetét felemelte. Ekkor léptem elő és mélyen a szemébe néztem, de ő csak pislantott egyet, jelezve, hogy most ne menjek oda, hagyjam őket kicsit magukra. Akkor és ott semmit sem kérdeztem, de tudtam, nagyon nagy a baj.

Pár órával később anya és apa bejöttek a szobámba és elmondták, hogy anyám a gyárban összeszedett valami betegséget, amit csak külföldről behozott, nagyon drága gyógyszerekkel tudnak kezelni. Hogy mi volt a betegség, arra nem emlékszem – igazából semmire sem emlékszem abból a beszélgetésből, csak arra, hogyha anyám nem kapja meg ezeket a gyógyszereket, akkor hamarosan meghal. Akkor szembesültem először a halállal, és rettegtem tőle. Féltem, hogy elveszítem édesanyámat. Azt az anyát, akit rajongva szerettem. Azt, akiért bármikor tűzbe mentem volna, úgy imádtam.

Nem egy átlagos anya-fia kapcsolat volt közöttünk. Ez persze köszönhető volt annak is, hogy a szüleim egyetlen gyereke voltam, így nagyobb figyelmet is kaptam, mint azok, akik sokgyerekes családban nőnek fel. Anya minden gondolatomat leste, és erőn felül is igyekezett nekem mindent megadni. Mikor megszólított, ritkán hívott a nevemen, inkább a szerelmem szót használta. Sokszor szorította apámat háttérbe velem szemben, amiből éreztem, hogy engem sokkal jobban szeret nála, vagy legalábbis másként szeret, mint őt.

Mikor azon az átkozott napon bejöttek a szobámba és elém tárták ezt a szörnyű jövőképet, iszonyú dühös lettem. Haragudtam a munkahelyére, ahol megfertőződött; haragudtam a világra, amiben betegségek vannak; haragudtam apámra, amiért nem keres több pénzt, hogy azonnal megvehessük anya gyógyszereit; haragudtam anyára is, amiért beteg mer lenni; és haragudtam a halálra, aki el akarja rabolni tőlem a világ legcsodálatosabb édesanyját.

Miután magamra maradtam, hosszú órákon keresztül bámultam a plafont és próbáltam felfogni a hallottakat. Időnként elsírtam magamat, de a düh, amit éreztem, csak nem akart elmúlni. Már sötét volt, amikor felöltöztem és elhagytam a lakást. Hosszú időn keresztül bolyongtam a városban. A tekintetemet az aszfaltra szegezve bandukoltam némán, és igyekeztem tiszta fejjel átgondolni a dolgokat.

Pénzt kell szereznem! – erősödött bennem egyre jobban a gondolat, és akkor váratlanul, mint egy villámcsapás, jött is a segítség egy, az útszélén leparkoló kocsi formájában. A sofőr kiugrott az ülésből és beszaladt a közeli pénzváltóba, otthagyva az autót járó motorral. Csak álltam ott zsebre dugott kézzel és hol a kocsit néztem, hol pedig a pénzváltót. Majd gondoltam egy merészet, az autóhoz léptem, és bepattantam a kormány mögé. Így utólag nem is tudom, mi volt az elképzelésem, mert csak a filmekben láttam ilyen autót, élőben még nem. Igaz, vezetni már tudtam apám kétütemű Wartburgját, de ez ahhoz képest egy űrhajó volt. Kerestem a kézi váltót a kormány mellett, de nem találtam.

Váratlanul valaki feltépte a mellettem lévő ajtót és azzal a mozdulattal úgy kihajított a kocsiból, hogy az úttest közepéig repültem.

– Mit akartál, kis köcsög, megpukkasztani a verdát? – lépett oda hozzám egy nem túl nagydarab, de színizom fickó.

– Én nem – védekeztem erőtlenül. – Csak meg akartam nézni.

– Megnézed te mindjárt az öklömet – felelte dühösen. Az egyik kezével felrántott a földről, s a másikkal már ütött is. Nem tudom, meddig verhetett, vagy mennyit kaphattam, mert az első ütés akkora volt, hogy azonnali filmszakadást okozott.

A kórházban tértem magamhoz. Anyám a kezemet markolászva sírt, apám meg idegesen járkált fel s alá az ágyam végében. Apa, mikor meglátta, hogy magamhoz térek, odarohant hozzám.

– Ki tette ezt veled? – markolt rá a karomra, ami jobban fájt, mint a kapott ütések.

– Nem tudom – nyöszörögtem.

– Amint kijössz, megyünk a rendőrségre és feljelentést teszünk.

– Nem lehet, apa – ráztam meg a fejemet.

– Mégiscsak ismered azt, aki ezt csinálta? – szorított rám annyira, hogy azt hittem, menten eltöri a kezemet.

– Nem ismerem, csak el akartam lopni a kocsiját, azért vert meg.

– Mi? – nézett rám kikerekedett szemekkel anya. Olyan csalódottságot láttam most mindkettőjük arcán, amilyet még soha.

– Hát erre neveltünk téged? – dörrent apa hangja akkorát, mintha ágyúból lőttek volna.

– Pénzt akartam szerezni anya gyógyszerére – feleltem halkan, mire a szobában hirtelen halotti csend támadt.

– Az nem a te dolgod – szólalt meg hosszas hallgatás után az apám. – Az az én dolgom! – mondta, majd dühösen kiviharzott a helyiségből.

Nem tudtam, hogy hova ment, és nem tudta anyám sem, de még aznap éjszaka pénzt szerzett valahonnan, és a következő héten a kórházban meg is kezdődött anya kezelése.

1991. október

Anya szervezete jól reagált a gyógyszerekre. Bár azzal mindannyian tisztában voltunk, hogy egészséges már soha többet nem lesz, de ezekkel a külföldi pirulákkal kordában lehetett tartani a betegségét. Leszázalékolták, nem dolgozhatott tovább, ami nagyon kikészítette az első időben, de később beletörődött, sőt örült is neki, hogy többet lehet a családjával. Vagyis inkább velem, mert apát alig láttuk. Éjt nappallá téve dolgozott, de nem jutottunk egyről a kettőre, sőt még kevesebb pénzünk volt, a számlák meg csak gyűltek.

Egyszer, mikor hajnalban munkába indult, utánaszöktem. Lehajtott fejjel állt a buszmegállóban és mereven bámult le, maga elé, a nagy semmibe. Nem értettem, miért van ott, hisz’ van egy régi kocsink, de pár pillanattal később bevillant az agyamba, hogy a kocsit már legalább egy hete nem láttam. Mindig a panelünk ablaka alatt parkolt vele, hogy szemmel tudja tartani, de mostanában már nem állt ott.

– Apa! – szólítottam meg csendesen, mire ijedten felkapta a fejét.

– Mit keresel itt, fiam? – kérdezte, és zavartan forgatta körbe a tekintetét.

– Miért vagy itt, és hol a kocsink?

Apám egy nagyot nyelt, de csak nehezen bírt megszólalni.

– A kocsit eladtam, busszal megyek dolgozni.

– Miért adtad el?

Egyszerű kérdést tettem fel, ő mégsem tudott rá válaszolni. Csak később értettem meg, hogy miért is nem: nem akart a saját fia szemébe hazudni. Az igazat meg azért nem akarta megmondani, nehogy anyut hibáztassam azért, hogy ilyen helyzetbe kerültünk.

Hosszú perceken keresztül néztem a nagydarab embert, aki a szemeit törölgette, mintha sírt volna. Ez azért is meglepett, mert még sohasem láttam őt sírni. Ám az elmúlt egy hónap őt is megtörte; láttam rajta, hogy teljesen felőrli a helyzet, és nem tudok rajta segíteni.

Vagyis igen, tudok! – támadt mentőgondolatom.

– Apa, otthagyom az iskolát, és én is elmegyek dolgozni – vágtam ki hirtelen, amivel annyira megleptem, hogy hangosan felzokogott. Magához rántott és szorosan megölelt. Szorosabban, mint eddig bármikor az életben.

– Neked tanulnod kell, fiam, különben nem viszed semmire – mondta a szemembe nézve, miután a sírása kissé csillapodott.

– De apa, esztergályosként mire vihetném? – néztem rá csodálkozva.

– Többre vagy képes, fiam. Én tudom, hogy többre vagy képes, csak tanulnod kellene! Menj haza és tanulj, hogy büszke lehessek rád! – fordított a házunk irányába, és tolt rajtam egy kicsit.

Én nehézkes léptekkel, de elindultam. Pár métert mehettem csak, amikor hatalmas fékcsikorgást hallottam. Hátrakaptam a fejemet és egy furgont láttam, ami apa előtt állt meg. Többen kiugrottak belőle és ütni-verni kezdték apámat, aki nem hagyta magát, és profi bokszolókat megszégyenítve visszatámadott.

– Apa! – kiáltottam el magamat és futni kezdtem felé, ami – így utólag belegondolva – elég nagy hülyeség volt. Főleg úgy, hogy gyerek voltam, és még az életemben nem verekedtem.

– Szaladj el! – kiáltott oda apám, majd egy csapás érte a tarkóját és összeesett.

Én meg csak álltam ott kővé meredve, és moccanni sem tudtam. Egy férfi termett ott előttem, mint egy zsákot, a vállára kapott, és a furgonhoz vitt. Behajított az oldalsó ajtón, majd rám zárta. Annyira féltem, hogy még sírni sem mertem. A két lábamat magam alá húztam, és a karjaimat keresztbe fontam rajtuk. Egész idő alatt magamat ostoroztam, amiért eltereltem apa figyelmét, így letudták őt ütni. Bár akkor, abban a pillanatban úgy éreztem, nem hagyhatom magára, gyávaság elfutni.

Hosszú időn keresztül utaztunk, míg végre megállt a kocsi és kinyílt az oldalsó ajtaja. A szememet egy pillanatra elvakította a hirtelen támadt fény, majd némi hunyorgás után megláttam apámat a furgon padlóján. Négykézláb felé igyekeztem, de még mielőtt elérhettem volna, elkapott egy kéz és kirántott az autóból.

– Engedj el! – kapálóztam, de nem bírtam kiszabadulni az erős szorításból. – Megöllek, ha nem engedsz el! – kiabáltam kínomban, mire többen is hangosan felnevettek.

– Harcias kis kölyök! – jegyezte meg röhögve az egyik.

– Tiszta apja! – kontrázott rá a másik.

– Hozzátok az apát! – szólalt meg komoly hangon, kemény akcentussal egy harmadik, mire mindannyian csöndben lettek.

Ketten a kocsihoz mentek, és az oldalajtón keresztül a lábánál fogva kihúzták az autóból. Apám teste nagyot puffant, ahogy földet ért. Nekem még a lélegzetem is elállt. Rettegtem, hogy apa ott hal meg a szemem láttára.

Igen, a halál! Újra ott volt, csakúgy, mint egy hónapja anya feje felett.

Egy nagydarab férfi lépett oda apámhoz, és a kezében lévő vödörből ráborította a hideg vizet. Apa nagyokat rándulva köhögte fel a torkába került vizet, majd a két erős karjával felnyomta magát a földről. Mikor meglátott engem, a tekintete teljesen elhomályosodott.

– Kérem! – könyörgött a harminc év körüli férfinak.

Ahogy ezt kimondta, a szemeim összeszűkültek. Megvetést éreztem apám iránt, amiért nem harcol úgy, ahogy a buszmegállóban tette, hanem inkább az életéért könyörög egy nála fiatalabb férfinek.

– Ne bántsa a fiamat! – tette hozzá apa, aminek hatására egy pillanat alatt szertefoszlott a szívemben az iránta táplált gyűlölet. Ekkor tudatosult bennem, hogy ő nem a saját életéért könyörög, hanem az enyémért. Ez boldogsággal, ám egyben félelemmel töltött el.

– Hol a pénzem, Ferenc? – tett pár lépést apám felé az akcentussal beszélő férfi.

– Amint tudom, rendezem, uram, de sok a kamat rajta és nem tudok annyit dolgozni, hogy visszakeressem.

– Nem érdekel! – dörrent az ember hangja. – Kell a pénz!

– Megadom, uram! Csak kérek egy kis időt!

– Nincs több idő! – fordított hátat neki, és a fejével odaintett annak a férfinak, aki engem gúzsba kötözve tartott.

– Il Capo, könyörgöm! – ugrott fel apám, de egy lépést sem tudott felé tenni, mert hátulról akkora ütést mértek rá, hogy azonnal összecsuklott.

– Ha a fiad ujjacskáit egyesével lekapkodjuk, akkor elő fog kerülni a pénz, igaz? – kérdezte gúnyosan, és megindult felém.

– A feleségem nagyon beteg, a gyógyszereire kellett a pénz – védekezett apa, miközben megpróbált újra felállni.

– Tudom, mindig van egy beteg feleség vagy gyerek…

– Anyu tényleg beteg – kiáltottam el magamat sírva.

– Tényleg? – húzta gúnyos mosolyra a száját Il Capo.

– Meghalt volna a gyógyszerek nélkül – csuklott el a hangom a mondat végén.

– Hát, ha ilyen nagy szükség volt a pénzre – fordult vissza apám irányába a férfi –, akkor jobban is igyekezhetnél, hogy visszafizesd!

– Én mindent megteszek, Il Capo, de maga is tudja, milyen keveset lehet itt keresni.

– Már ahol – vonta meg a vállát. – Nálam jól keresnek az emberek – nézett körbe az ott állókon.

– Akkor hadd dolgozzak én is magának! – vágta rá váratlanul apa.

A kijelentést először néma csend fogadta, majd mindannyian gúnyosan felnevettek.

– Mit tudnál te nálam dolgozni? – mérte végig lenézően apámat.

– Az utcán nőttem fel. Jól verekszem.

– Annyira nem jól, ha az embereim ide tudtak hozni – jegyezte meg nevetve.

– Elterelte a fiam a figyelmemet. Ha nem lett volna ott, én nem lennék itt.

– Kemény szavak! – ingatta meg a fejét Il Capo és látszott rajta, hogy gondolkodik a dolgon. – Menj apádhoz! – mondta váratlanul, és a kezével apa felé intett.

A kar, ami eddig tartott, elengedett, én pedig apámhoz rohantam és térdre vetettem magamat előtte. Ő szorosan megölelt, majd a fülembe súgta:

– Nem lesz semmi baj, fiam!

– Lássuk, hogy véded meg a fiadat! – kiáltott oda Il Capo, mire apám elengedett. Felnyomta magát a földről, majd a karomnál fogva engem is felhúzott.

– Négy emberemmel szemben – tette hozzá gúnyosan az olasz. – Ha legyőzöd őket, szabadon elmehettek, de holnaptól nekem kell dolgoznod, ha nem… akkor mondj búcsút az életeteknek.

Apa csak némán bólintott egyet. Lerántotta magáról a kabátját, majd a pulóverét.

– Fogd meg, fiam! – nyomta a kezembe a ruháit, és az öklét maga elé emelve felállt a kezdő pozícióba. Minden egyes felé irányuló támadást súlyos ütésekkel torolt meg. Úgy mozgott, mint egy képzett harcos. Hol védte magát, hol támadott, volt, hogy ököllel sújtott le, volt, hogy a lábát használta. Szálkás testén az izmok megfeszültek ütés közben.

Tátott szájjal figyeltem apámat, aki egymás után mind a négy embert úgy leverte, mint a szart. A nemrég még megvetett embert csodálattal bámultam, úgy néztem rá, mint az Istenre. Ez volt a pillanat, amikor hatalmasat nőtt a szememben. Innentől kezdve teljesen másként néztem rá. Büszke voltam rá, hogy ő az én apám.

Mikor mind a négyen elborulva feküdtek a földön, apa leengedte a kezét és egy lépést tett Il Capo felé. A mellette álló testőrei azonnal fegyvert rántottak. Apám megadóan felemelte a kezét, és mélyen a férfi szemébe nézett.

– Én tartom magam a megállapodáshoz – szólt apa.

– Ahogy én is! – felelte a férfi. – Fel vagy véve! Holnap reggel nyolcra legyél kész! – tette hozzá, majd sarkon fordult és távozott.

Apám egy mélyet sóhajtott. Minden addig felgyülemlett feszültség egyszerre távozott belőle. Térdre rogyott, és maga elé húzott engem.

– Most már minden rendben lesz, fiam – suttogta, és gyengéden végigsimított az arcomon, letörölve a könnyeimet, amik nem a félelemtől, hanem a boldogságtól csordultak ki.

Így lett apám a rettegett Il Capo egyik verőembere, és itt dőlt el végérvényesen az én sorsom is.

1994. szeptember

Miután láttam apát verekedni, egy éven keresztül rágtam a fülét, míg végre beíratott egy bokszklubba.

Két éven keresztül szinte mindennap lent voltam a teremben délutánonként, és a végkimerülésig hajtottam magamat. A legjobb akartam lenni. A sok edzés és a serdülőkor a testemre látványosan hatott. A csajok megfordultak utánam az utcán, összesúgtak a hátam mögött, de ez engem egy cseppet sem izgatott. Ekkor csak az edzés érdekelt.

A középsuli elvégzése után apám kitalálta, hogy érettségizzek le estin. Nem nagy kedvem volt hozzá, mert – mint ahogy említettem korábban – nem igazán szerettem tanulni. Ekkor apa leültetett magával szembe és elmesélte azt, amit eddig még nem, hiába faggattam róla korábban.

– Nekem nem adatott meg az, hogy tanuljak – mondta komoly arccal. – Anyám egyedül nevelt fel. Hogy kenyerünk legyen az asztalon, folyamatosan napszámba járt dolgozni. Én az utcán nevelkedtem. Ott tanultam meg verekedni, mert muszáj volt megvédeni magamat. Tizenhárom éves voltam, amikor a testneveléstanárom félrehívott és felajánlotta, hogy segít bejutni a helyi ökölvívó csapatba, ha az általános után nem szakmunkásban, hanem gimnáziumban tanulok tovább. – Csendben volt egy kicsit. Láttam, hogy a szeme csillogása kissé elhalványul. – Nem tudtam továbbtanulni, mert anyám lebetegedett, és tizenöt évesen dolgoznom kellett. Pedig a tanárom szerint nagy jövő állt előttem. – Vett egy mély levegőt, majd kimondta:

– Neked viszont megadatott az, hogy tanulhass. Hát tanulj!

Így kezdtem én el estin a hároméves gimnáziumot. Utólag belegondolva, igaza volt apának. Ha ő nincs, akkor csak el tengem-lengem azt a három évet, így viszont eltudom mondani, hogy leérettségiztem, és nem „csak” egy szakmunkást végeztem. Bár manapság csak egy darab papírnak számít már az érettségi is, de nekem valamivel többet jelentett: látni apám szemében a büszkeséget az érettségi bizonyítványom láttán, mindennel felért.

De visszatérve ’94 szeptemberére… újabb fontos mérföldkő érkezett el az életemben: ekkor veszítettem el a szüzességemet. Szégyen, nem szégyen, 17 évesen még szűz voltam. Ez persze csak annak volt köszönhető, hogy az edzések lekötötték minden gondolatomat és energiámat. Mikor esténként fáradtan beestem az ágyba, már a francnak sem volt kedve szórakozni indulni, csajozni meg főleg nem.

Anyán kívül egyetlenegy nővel találkoztam, és az a történelemtanárom volt. Fiatal, harmincas csaj, aki után minden osztálytársam csorgatta a nyálát. Engem nem igazán érdekelt – de nem így volt ez fordítva! Ahányszor elhaladt a padom mellett, mindig megállt, és vagy a vállamra tette a kezét, vagy a karomra, és úgy magyarázta az anyagot a többieknek. Én az első időben fel sem vettem a dolgot, míg a padtársam fel nem hívta rá a figyelmemet, hogy a csaj csak engem fogdos meg a fiúk közül. Ezután kezdtem el figyelni a tanárt, akiben hirtelen megláttam a NŐ-t. Egy csodaszép nőt, barna, hátközépig érő, hullámos hajjal, amit mindig kibontva hordott, és olyan szexin tudta hátradobni az előrehulló tincseit, hogy a fiúk majd’ elélveztek tőle.

Mikor legközelebb megállt mellettem és a kezét a vállamra helyezte, kissé oldalra fordítottam a fejemet, és borostás államat gyengéden végighúztam az ujjain, miközben felnéztem rá. Egyenesen bele a két csodálatos zöld szemébe. Zavarában azonnal elengedett, és a ringó, miniszoknyába bújtatott csípőjével tovább-billegett.

Az óra végén épp kifelé tartottam a teremből, amikor megszólított:

– Peti, tudnál nekem segíteni egy kicsit?

– Természetesen, tanárnő – feleltem mosolyogva, és mint egy kiéhezett kiskutya, követtem a szertárba. Ki is voltam rá rendesen éhezve. Két hete figyeltem a kis játékát, és ahogy teltek a napok, egyre jobban kívántam. A vágyaimat maszturbálással igyekeztem csökkenteni, de az csak ideig-óráig volt hatásos. Már nem elégített ki úgy, mint régen. Egy hús-vér nőt akartam. Őt akartam!

A szertárba beérve azt hittem, rám veti magát, de meglepetésemre nem ez történt. Csak hanyagul rámutatott a földön lévő egyik dobozra és így szólt:

– Feladnád ezt nekem, lennél szíves?

Engem mintha hideg vízzel öntöttek volna nyakon, úgy álltam ott, és mereven a dobozt bámultam.

Most tényleg ezért az egy szaros dobozért hívott ide? – dühöngtem magamban.

– Peti – hallottam a nevemet kissé magasabbról. Felkaptam a fejemet és a tanárnőre emeltem tekintetemet, aki már a létra tetején állt. – Feladnád? – kérdezte mosolyogva.

– Fel hát! – jegyeztem meg kétértelműen, majd lehajoltam a dobozért és felnyújtottam neki. Elvette és felrakta a polcra. Míg a dobozt rendezgette, a tekintetem elindult felfelé a hosszú lábán. A meztelen combján elidőztem kissé, majd a pillantásom továbbvándorolt a miniszoknyája alá, ami alatt nem viselt bugyit. Egy nagyot nyeltem, de a torkom még így is csontszáraz maradt. Egyszerűen nem bírtam megállni, hogy ne érintsem meg azt a selymes bőrt, és ne csúsztassam be a kezemet a szoknyája alá, a bűn barlangjához.

Amint az ujjaim elindultak a térdétől felfelé, a belső combján gyengéden csókolgatni kezdtem a bőrét. Olyan sima és puha volt, amilyet még az életben nem érintettem. Ahogy az ujjaim egyre feljebb haladtak a lábai közé, a tanárnő száját egy elfojtott sóhaj hagyta el. Tudtam, hogy ő is akarja. Épp annyira, mint én.

Ösztönből cselekedtem, de a mozdulataim mégis esetlenek voltak, ami egyértelművé tette számára, hogy még szűz vagyok. Leszállt a létráról, és miközben nekidőlt a falnak, húzott magával.

– Még nem voltál nővel? – kérdezett rá minden kertelés nélkül.

– Ööö… – haboztam, mert szégyelltem bevallani, hogy ennyi idősen, fiúként még szűz vagyok.

– Nem baj, ha nem – mosolygott kedvesen. A derekáig húzta a szoknyáját, majd elkapta a kezemet és a nemi szervéhez vonta. Miközben az ujjaimmal magát simogatta, mint egy szextanár, elmagyarázta, mit, hogy csináljak, hogy a nőnek jó legyen. Mikor két ujjamat magába vezette, halkan felnyögött. Annyira nedves volt és olyan forró, hogy már a gondolatától, hogy benne lehetek, majd elélveztem.

Hagyta, hadd játsszak még vele egy kicsit az ujjaimmal, majd letérdelt elém és kigombolta a farmeromat, ami addigra már olyan szinten szorított, hogy felért egy megváltással, mikor kihámozott belőle. Megfogta a farkamat és gyengéden a szájába vette. Tudtam, hogy nem a legjobb ötlet, mert már így is olyan kemény voltam, hogy majd’ szétdurrantam. Ezt ő is tudhatta, mert épp csak benedvesítette, majd felállt, és az ott álló régi asztalhoz rántott. A meztelen fenekével ráült a szélére, engem pedig behúzott a két lába közé. Megfogta a dákómat, és lassan magába vezette. A testem megremegett, és nagyon nagy erőfeszítésembe került, hogy ott, abban a pillanatban bele ne élvezzek. Közben folyamatosan az járt a fejemben, hogy mekkora égés lenne ez.

– Nyugi! – suttogta a fülembe a tanárnő. – Maradj kicsit így, ne mozdulj!

Hallgattam rá. Mikor éreztem, hogy a merevedésem alábbhagyott, lassan megmozdultam. Óvatosan mozogtam benne, mintha attól kellene tartanom, hogy eltörik benne valami, ha keményebb vagyok.

– Gyorsabban! – nyögött fel kéjesen, mire én olyan mozgásba lendültem, hogy pillanatokkal később az arcát a vállamba fúrva elélvezett. A hüvelye olyan erővel szorított rám, hogy azonnal elmentem benne. Hirtelen megfordult velem a világ. Soha ilyet még nem éreztem előtte, pedig rendszeresen végeztem önkielégítést.

– Fantasztikus voltál – mondta lihegve a tanárnő, közben eltolva magától kiszakított a testéből. Elvett az asztalról két papír zsebkendőt. Az egyiket a kezembe nyomta, a másikkal megtörölte magát. Én zavaromban elfordultam, felhúztam a gatyámat és zsebre vágtam a zsebkendőt. Képtelen voltam rá, hogy letöröljem magamról a nedvét.

– Először menj ki te! – küldött el nem túl finoman.

Értetlenül pislogtam rá.

– Menj már, mielőtt valaki bejön! – tolt rajtam egyet. – És senkinek egy szót se arról, ami most itt történt.

Lassan indultam meg. Teljesen össze voltam zavarodva. Nem értettem, hogy miért küld ki ilyen hirtelen azok után, hogy pár perce még egy test voltunk. Akkor még nem ismertem fel a különbséget a szeretkezés és a dugás között. Azt hittem, hogy olyan lesz az együttlétünk, mint a romantikus filmekben. Csak a következő órán jöttem rá, hogy mire is kellettem, amikor engem levegőnek nézve megfogta az előttem ülő srác vállát.

Évekkel később a hírekből hallottam, hogy letartóztatták a tanárnőt. A vád ellene megrontás és pedofília volt. Arra, hogy hosszú éveken keresztül mit művelt a diákjaival, csak azután derült fény, hogy az egyik kis csíra öngyilkos lett miatta. Miután vele volt a tanárnő, az első alkalom után őt is dobta. A gyerek viszont szerelmes lett bele, nem tudta feldolgozni, hogy lapátra tették, és kiugrott a hetedikről. Nem élte túl. Hagyott egy búcsúlevelet az anyjának a szobája asztalán, amiből fény derült a tettének okára. A szülők feljelentést tették, amihez több fiatal is csatlakozott. Így lett vége az én szüzességemet elvevő nő karrierjének.

Engem nem igazán hatott meg a dolog, hogy már az első alkalom után dobva lettem. Azt nem mondom, hogy nem esett szarul, de öngyilkos azért nem akartam lenni. A bokszot egy idő után hanyagoltam, és elkezdtem inkább edzőterembe járni. Akkoriban a kigyúrt pasikra jobban tapadtak a nők. Bár, ha jobban belegondolok, ez napjainkban is így van, csak akkoriban ritkábban lehetett látni színizom palikat, max a tévében, pankrációs meccseken. Én nem azért kezdtem el edzeni, hogy akkora felfújt karom legyen, hogy be se férjek az ajtón, csak izmos akartam lenni. Soha nem használtam semmilyen szert, hogy nagyobb darab legyek, önerőből értem el azt az izomzatot, amire joggal büszke is lehettem.

1995. március

Két évvel azután, hogy apám elkezdett Il Capónak dolgozni, felvitte az Isten a dolgát. Az olasz annyira meg volt elégedve vele, hogy előléptette azon a bizonyos láthatatlan ranglétrán és olyan hatalmat adott a kezébe, amit előtte még senkinek: ő lett az embereinek a főnöke. Ha pedig Vittorio Arrivabene elutazott pár napra a testvéréhez a családjával, apám irányította az üzletét. Akkoriban még nem tudtam, mit is takar ez, míg egyik nap be nem mentem az újonnan vásárolt diszkójába. Előtte nem nagyon jártam szórakozni, minden időmet lefoglalta, hogy adoniszi testet faragjak magamnak. Azon a péntek estén hatalmas tömeg volt a szórakozóhelyen. A sokáig zárva tartó és felújítva megnyitó diszkó vonzotta a fiatalokat. Én kikerültem az utcán várakozó tömeget és előrementem az ajtóhoz.

– Húzz hátra a sorban, kisfiam! – mordult rám az ott álló négy kidobóból az egyik.

– Szentesi Ferenchez jöttem. A fia vagyok.

A biztonsági őr szúrós szemekkel mért végig. Látszott rajta, hogy nem hiszi el. Előkaptam a több lapos bordó személyi igazolványomat, és az orra alá nyomtam.

– Nem is tudtam, hogy ekkora fia van a Ferinek – próbálta elviccelni a dolgot, miközben visszanyújtotta az iratot.

– Akkor jegyezz meg jól, mert gyakran fel fogok tűnni itt – vágtam rá nagyképűen, és besiettem az épületbe.

Akkor még nem tudhattam, hogy nem üres szavak lesznek ezek, és pár év múlva ez lesz az „otthonom”.

Lassan végigmentem a tánctérhez vezető folyosón. Rengetegen voltak, így nem igazán tudtam haladni. Mikor a folyosó végéhez értem, egy pillanatra földbe gyökerezett a lábam. Egy hatalmas, kör alakú helyiségbe érkeztem, ahol megszámlálhatatlanul sok ember volt. Balra tőlem egy iszonyúan hosszú pult helyezkedett el, jobbra fal volt, amit középtájon egy lépcső vágott ketté. A lépcsőnél biztonsági őrök álltak, és pár ember kivételével senkit sem engedtek fel. Tekintetem továbbfutott a fal mentén és megállt a színpad szélénél, ahol egy ajtó volt, ami mögül időnként lányok jöttek ki és leváltották a színpadon, a DJ-pult előtt táncoló társaikat. Miután alaposan kibámészkodtam magamat, a pulthoz mentem, hogy kérjek egy italt.

– Szia! – köszöntem mosolyogva a felém hajoló kiscsajnak, de a szavaim itt el is akadtak, mert elvonták a figyelmemet a felsőjéből előtörni készülő mellei.

– Ha cicit akarsz bámulni, ott a színpad – igyekezett túlkiabálni a hangos zenét. – Itt csak piát tudsz kérni, dugást nem.

Egy pillanatra letaglózott a csaj reakciója. Mosolyogva kissé hátrahőköltem, majd bedobtam apám nevét. Ez már egyszer a bejáratnál is bejött.

– Szentesi Feri fia vagyok, Péter – mutatkoztam be, és kezet nyújtottam felé.

– Dóra vagyok. Ferinek ekkora fia van? – nézett rám csodálkozva, miközben kezet fogott velem. Nem értettem, hogy miért lepődik ezen meg mindenki; csak később mesélte el apám, hogy a munkahelyén nem dicsekedett vele, hogy neki családja van. Állítása szerint azért, mert meg akart bennünket védeni. Hittem is neki, meg nem is.

– Ne haragudj, hogy megbámultalak, de csodaszép melleid vannak.

– Köszi – mosolyodott el zavartan.

– Nem tudod, hogy hol találom apámat?

– De igen – bólintott, majd elmutatott abba az irányba, ahol a fal volt. Követtem az ujjai irányát egészen a második emeltig, ahol megpillantottam őt. Apa zsebre dugott kézzel állt egy korlát előtt, és szigorú tekintettel a táncteret pásztázta. Olyan volt ott, mint egy isten, aki szemmel tartja az alattvalóit. Tátott szájjal néztem hosszú perceken keresztül, és közben azt éreztem, én is ott akarok állni. Nem a helyén, hanem mellette. Kimondhatatlanul büszke voltam rá.

– Iszol valamit? – zavarta meg a gondolataimat a pultos csaj.

– Hogy tudok felmenni hozzá? – érdeklődtem, és elmutattam apám irányába.

– A fiúk a lépcsőnél felengednek – felelte Dóra, miközben a tekintete alaposan végigjárta a felsőtestemet.

– Köszi – kacsintottam rá és már indulni is akartam, amikor utánam szólt.

– Látlak ma még?

– Biztosan – mosolyogtam vissza rá, és megindultam a lépcső irányába.

Iszonyú sok időbe telt, míg sikerült keresztülverekednem magamat a tömegen. A lépcsőhöz érve ketten állták az utamat, de mikor a személyimmel igazoltam, hogy a Feri fia vagyok, rögtön továbbengedtek. A lépcsőn felfelé tartva az első emeletig összefutottam néhány párral. Az alig-ruhás nők meg a felöltözött férfiak látványából azonnal össze is raktam, hogy mi folyhat ott, az első emeleti szobákban. A második emeleti fordulóban újabb két ember állított meg, de ők csak annyit kérdeztek, hogy én vagyok-e a Feri fia. Úgy látszik, közben lentről felszólhattak nekik, mert itt elég volt a nevemet bemondani, és máris továbbmehettem. A lépcső tetején megálltam egy pillanatra és elnéztem először jobbra, majd balra, de senkit sem láttam a folyosón. Jobbra indultam meg, mivel abban az irányban volt az a helyiség, ahol apa pár perccel azelőtt állt. Óvatosan léptem be a pazar berendezésű páholyba, de apám már nem volt ott. Lassan a korláthoz sétáltam, és lenéztem a tömegre.

Mintha én lennék a világ ura! – kerített a hatalmába az érzés. Kibaszott jó volt ott állni, és az embereket fentről figyelni.

Ahogy a tekintetemet végigfuttattam a pultnál lévőkön, a szemem megakadt pár csajon, akik engem bámultak. Kihúztam magamat, és két izmos karomat keresztbe fontam magam előtt. A csajokat stíröltem és közben azon gondolkodtam, hogy hármójukat milyen sorrendben is vigyem ki a parkolóba.

– Te meg mit csinálsz itt? – kiáltott rám hátulról egy idegen hang.

Azonnal megfordultam. Egy marcona férfi állt ott, és szigorú szemekkel engem méregetett.

– Apámhoz jöttem – találtam meg hosszas hallgatás után a hangomat. – Feri fia vagyok, Szentesi Péter.

– Apád most nem ér rá. Menj el!

Nagyon nem tetszett ez a parancsoló hangnem, mégis egy szó nélkül megindultam kifelé. A férfi elkísért a lépcsőig, majd mikor látta, hogy eltűnök az első emeleti fordulóban, megindult a folyosón balra.

Gyorsan vágtam egy hátraarcot, és a lépcsőfokokat kettesével szedve visszaszaladtam a második emeletre. A falhoz lapulva álltam egy kicsit, majd óvatosan kihajoltam és elnéztem balra, amerre az ember elment. A férfi épp akkor zárta be maga után az ajtót, így pontosan tudtam, hogy hol is kell apát keresni. Mivel apám nagyon titokzatos volt az új munkájával kapcsolatban, így gondoltam, itt az ideje, hogy kiderítsem, mit is dolgozik ő itt annak az embernek, aki pár éve még meg akart ölni bennünket. A fal árnyékában odalopóztam az ajtóhoz. Az adrenalinszintem megugrott, de ez inkább jó érzéssel töltött el, mint félelemmel. Megálltam az ajtónál, és lassan lenyomtam a kilincset. Azt, ami akkor a szemem elé tárult, sosem fogom elfelejteni. Apám ököllel vert egy széken álló embert, akinek a nyakára egy kötél volt kötve. Minél jobban összegörnyedt az ember, a kötél annál jobban megszorult a nyakán.

– Hajlandó vagy akkor eladni nekünk? – kérdezte tőle apa, miután abbahagyta a püfölését.

– Nem – hörögte a szerencsétlen.

A válasz hallatán apám egy jól irányzott mozdulattal kirúgta a lába alól a széket, majd megfordult, de egy lépés után megállt, mert megpillantott engem. Csak néztük egymást, de egyikünk sem mozdult. Engem annyira lesokkoltak a látottak, hogy erőm sem volt elrohanni onnan. Álltam földbe gyökerezett lábakkal, és a fejemben ezernyi gondolat kavargott. Megvetettem a tettei miatt apát, de közben büszke is voltam rá. Gyűlöltem, hogy azt csinálja emberekkel, amit velünk akartak mások pár évvel ezelőtt, de közben szerettem is azért az áldozatért, amit nap mint nap meghozott a családjáért. Mert legbelül tudtam, hogy neki sem könnyű feldolgozni ezt a sok kegyetlenkedést.

– Gyere velem, fiam! – termett hirtelen előttem, és elkapva a karomat kivezetett a helyiségből. Meg sem állt velem a páholyig. Ott leültetett a kanapéra, töltött nekem egy italt és szó szerint belém erőltette a méregerős, drága piát, ami végigfolyva bennem szinte szétégette a nyelőcsövemet. Erős köhögés tört rám, mire apa feltöltötte a poharamat kólával és a kezembe nyomta. Miután megittam, kissé jobb lett, de a gyomrom liftezése nem múlt el. Úgy éreztem, a látottak után mentem kidobom a taccsot. Nem is tévedtem! A gyomorsavam a torkomba lövellt és hányásra késztetett. Oldalra fordultam, és a kanapén keresztülhajolva lehánytam a földre. Így utólag iszonyú kínos volt ez apa előtt, de mentségemre szóljon, hogy életemben akkor láttam először akasztott embert. Olyan akasztott embert, akit apám küldött a halálba. Újra hánynom kellett. Öklendeztem, de semmi sem jött ki belőlem; pár perccel korábban már mindent kiadtam magamból, amit csak lehetett.

– Jól van, fiam! – simította végig a hátamat apa, ami akkor nagyon emberi mozdulat volt tőle, és nagyon jól is esett.

– Mi ez az egész? – kérdeztem suttogva, mert hang alig jött ki a torkomon.

– Sajnálom, hogy látnod kellett.

– Te most tényleg megöltél egy embert?

– Fiam, ez nem ilyen egyszerű – próbált magyarázkodni, de nem engedtem, hogy végigmondja.

– Azt csinálod, amit ők akartak velünk tenni – keltem ki magamból.

Apám hallgatott.

– Gyűlöllek! – néztem rá olyan megvetéssel, mint még soha. Esélyt sem adtam neki, hogy ezek után bármit is mondjon. Felugrottam a kanapéról és elrohantam. Hallottam még a nevemet messziről, de eszemben sem volt megállni. Az embereket félrelökve magam elől szaladtam, ahogy a tömegben bírtam. Mielőtt kiérhettem volna az utcára, két jól megtermett erős férfi elkapott. Olyan profi módon fogtak le, hogy mozdulni sem bírtam, nemhogy küzdeni ellenük. Képtelen voltam szabadulni az erős szorításukból. Bevittek egy kis szobába, ahová pár pillanattal később apám lépett be.