AMTAK E-KÖNYVEK

Móra Ferenc

Beszélgetés a ferdetoronnyal

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-48-8

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér többezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Beszélgetés a ferdetoronnyal

Tartalom

Beszélgetés a ferdetoronnyal

INDULÁS

A BAKONYÁN

FREDDO

A SALA DEI TRE CAPIBAN

HARMINC ÉS FELES A PIAZZÁN

ÖRDÖGIDÉZÉS

RAPALLO RÖPTÉBEN

RAPALLÓI KONFERENCIA

A LEGACCIOLO MEG A BRETELLE

POGÁNYSZENTMIHÁLYI GONDOLATOK

NAGYMOSÁS VOLT GÉNUÁBAN

BESZÉLGETÉS A MESTERREL

ANZIKSZ MIHÁLYNAK

ZIA NIA KILAKOLTATÁSA

ÉBREDÉSEK

ESTI SZÓRAKOZÁSOK

RENDES EMBER VASÁRNAP DÉLUTÁNJA

PÁLMÁK ÉS PÁLYÁK

TALÁLKOZOM A SÍRKÖVEMMEL

ALLA SOLDATO

BESZÉLGETÉS A FERDETORONNYAL

DESTRUKTÍVOK EGYMÁS KÖZT

TUDOMÁNYOKKAL FOGLALKOZOM

BESZÁMOLÓ AZ ŐSÖKRŐL

BARÁTSÁGOS TANÁCSOK HOWARD CARTERNEK

ATTILA JELENTKEZIK

AZ ÉN CSEHEIM

A MAMMUT UTAZÁSA

FOLKLÓR

RÉGI PÉNZEK GAZDÁJA

CSODADINNYÉK

KOLIBRIK

A TALIZMÁN

A TÍZARANYAS PILLE REGÉNYE

HASZNOS TUDNIVALÓK A SÁSKÁRÓL

ROBINSON NAPLÓJA - REYNALD SZENÁTOR ÚRNAK

INDULÁS

Ha az ember azt akarja, hogy ne legyen láza, akkor ne hőmérőzze magát. Ez politikai axiómának látszik, pedig csak az én privát életregulám, amely nagyszerűen szuperált is, míg meg nem bukott. Ez ugyan a politikákkal is így szokott lenni, meg az axiómákkal is. Három esztendeig meg tudtam magam őrizni a hőmérőtől, és addig soha nem volt lázam, csak melegem. Most a negyedik esztendőben rám szabadult a doktor, nekem fogta a hőmérőt, és mérgesen nézett hol arra, hol énrám:

- Látod, micsoda ember vagy te! Csak hozzád értetem a hőmérőt, máris harminchét-kettőt mutat.

- Akkor ne azt mondd, micsoda ember, hanem azt, hogy micsoda hőmérő.

De az orvos csak tovább mérgeskedett. Mutatni azonban nem mutatta, inkább annyira hozzám édesedett, hogy még a kabátomat is lesimogatta rólam. Akkor aztán elkezdte kiadni a mérgét. Olyan dühös kopogtatást vitt véghez rajtam, hogy el kellett magam nevetni.

- Te Imre ember, én ezt kiskoromban is csak akkor engedtem meg, ha árpacukrot kaptam érte. Énrajtam nem mulatod ki magadat ingyen, fiam.

- Nono - mordult rám az Imre ember -, próbáld meg, tudsz-e sóhajtani.

- No hallod! Elfelejtetted már, hogy ha az ember sóhajtani nem tudna, hát megfulladna!

Nagyon szívből és nagyon kiadósat sóhajtottam. (A feleségemnek húsz sóhajtása kitelne belőle. Persze neki beosztással kell élni szegénynek, hogy egész napra teljen.) Tudtam, hogy baj lesz abból, ha nekem parancsra kell sóhajtanom.

Baj is lett. Az orvos sürgős levegőváltozást parancsolt, mert igen benne volt a parancsolásban. Ez még kisebb baj lett volna. Ha két napra elmegyek Kunágotára, két napra Jászladányba és két napra Tatárszentgyörgyre, akkor egy hét alatt háromszor változtattam levegőt, és az nekem elég lesz a hátralevő életemre, sőt még a maradékaimnak is hagyhatok belőle.

A doktor azonban nem szimpatizál a turáni mozgalommal, és nem hagyta jóvá a kun, jász és tatár etnográfiai kapcsolatok kimélyítésére vonatkozó előterjesztésemet.

- Nem, barátom, maga az olasz tengerpartra fog menni, és ott fog hat hétig tengeri halat enni.

Nem vagyok járatos az orvosi tudományokban, és így nincs jogom kétségbevonni, hogy mellhártyafájások ellen tengeri halat enni igen jó. Ellenben azt, mint egykori természetbúvár tudom, hogy a tengeri halat szintetikonból csinálják, nekem pedig a szintetikon nem nemzeti eledelem.

- Ha gondolod, hogy itthon jobban esik neked esztendőszámra pemetefű levet innod és egy esztendő múlva a saját temetésedre fölhúzatni a gyászlobogót a kultúrpalotára, nekem az is mindegy - vont vállat a doktor.

- De nekem nem mindegy - kaptam észbe -, mert ott gyászbeszédek is lesznek, én pedig a szívszaggatást szemfödélszaggatás nélkül meg nem állom.

Ezt azonban nem egészen komolyan mondtam. Azt hiszem, az életnek nincs felemelőbb pillanata, mint mikor temetik az embert, és szemrehányást tesznek neki azért, hogy meghalt. Ez a szemrehányás ugyan nem mindig olyan őszinte, mint mikor azért szidják az embert, hogy él, viszont olyan őszinte bűnbánatot sehol se lehet találni, mint a koporsóban. Ha nekem módomban lesz, akkor bizonyosan bele fogok szólni a búcsúztatóba a szemfödél alól. Gyerekek, ha abba nem hagyjátok, bizony isten, mindjárt fölkelek!

Mondom, nem is ezen facsarodik az én szívem össze, hanem azon, hogy a feleségemre gondoltam. Még ha tíz-tizenöt esztendővel ezelőtt kellett volna értem fölvenni az özvegyi fátyolt, az rendben lett volna, sőt azzal tán jól is járt volna, mert rózsás arcához és nevető kék szeméhez illett a fekete. Amint hozta volna ki a nefelejcseket, és koszorúcskákat font volna belőlük az egyszerű fakeresztre, amely kissé félredűlve, könnyed tartásban díszítette volna az ifjú költő sírját, talán akadt volna egy mesebeli kövér mézeskalácsos, aki bekötötte volna a fejét a költő özvegyének, és még a lángost is mézeskalács-kovászból gyúrta volna neki. Biztos, hogy akkor követ is ültetett volna a sírom fölé, és különben is fönnmaradt volna az emlékem, mert a mézeskalácsos belesoványodott volna abba, ahányszor azt hallotta volna:

- Hja, az én első uram...

Igen, ez így van, lovagias férfi és okos férj a saját érdekében is a házasság első tíz esztendejében hal meg. Később már nem sok értelme van. Elgondolom, mi lesz abból, ha én ellenállás nélkül kiszolgáltatom magam az úgynevezett izzadmányoknak, és egy reggel saját verejtékemben megfulladva találnak az ágyamban néhány hónap múlva. Biztos, hogy csatakos, lucskos, havas-esős idő lesz, és az én beteg, vézna, árnyéksovány asszonykámnak sárcipő nélkül kell szaladozni a mindenféle boltosokhoz a gyászpompáért. Persze, ha sárcipője volna, akkor kevesebb volna a gondja, mert eladná a sárcipőt, és annak az árán venné meg az özvegyi fátyolt. De így nem tudom, mi lesz. A boltos úr nagyon finom ember volt, míg én éltem, és szívesen nyitott az én könyveimnél sokkal szolidabb könyvében egy egész lapot az én becses nevemre, és fél boltját odarakta a nagyságos asszonyka elé. De félek, hogy ultimóm elérkeztét megtudván, őszinte részvéttel csóválja meg a fejét, és azt fogja mondani:

- Igazán sajnálom, kérem, de a mai üzleti viszonyok közt hitelre nem adhatok.

És mivel utánam összes fiókjaim átvizsgálása után nem fognak találni egy gyászfátyolra valót, az én szegény kis öreg nagyságám nagyon keserves sírásra fog fakadni, és attól énnekem nagyon rossz lesz az álmom a jó Isten kebelében is.

Próbálom magam azzal vigasztalni, hogy hiszen majd itt lesz Panka, meddő életfám egyetlen virága, aki fiatal és erős, és ő majd a karjára veszi a kis öreg nagyságát.

Igen, csakhogy Pankának éppen akkor egyéb elfoglaltsága lesz, és a karjai más rendeltetést töltenek be. Pankának éppen akkor az unokámat kell a karjain a világi élet levegőjéhez szoktatni. Az unokámat, a tárca-gyereket, az egyetlen témát, akiért megbocsátom magamnak a többit...

Ohó, tisztelt lélegzőszervek és kapcsolt részek, itt nem tanakszunk tovább! Megyünk szintetikont enni az olasz tengerpartra...

(1925. február)

A BAKONYÁN

Velence, március

Hogy mi az a bakonya, azt én nem tudom, és azt ne is én tőlem tessék megtudakolni, hanem Balassa Józseftől. Mindegy, hogy melyik Balassától - attól, amelyik közelebb esik. Az újságíró Balassa Józsefnek azért kötelessége tudni, hogy mi az a bakonya, mert a "mindenféle" őhozzá tartozik, itt pedig igazán mindenféle található, ahogy alább kiderül. A nyelvész Balassa elé pedig azért tartozik a bakonya, mert az magyar szó. Nekem ugyan Velencébe kellett eljönnöm, hogy először találkozzam vele az életben. Itt se hallottam, csak a szótáramban látom, de hát annak hinnem kell, mert annak az a címe, hogy "magyar-olasz szótár, összeállítá Lengyel János, a magyar nyelv tanítója a fiumei m. kir. tengerészeti iskolában." Ebből látni való, hogy a könyv nem éppen a jelen való esztendőben szerkesztődött, sőt kissé idejét múlta a fiumei m. kir. tengerészeti iskolával együtt. Dehát nem volnék könyvtárigazgató, ha az impériumom alá tartozó szótárakból nem azt hoztam volna el, amelyik a legügyefogyottabb.

Azaz hogy nem is illik ilyent mondani, mert használható könyv ez nagyon, csak tudni kell vele bánni. Ha egy olasz-német szótára is van hozzá az embernek, akkor némi tehetséggel magyarul is meg lehet belőle tanulni. Például mindjárt a harmadik szó az benne, hogy abafi. Én eddig azt hittem, hogy csak a Jósika regénye az Abafi, és csak most, öreg koromban tudom meg, hogy bizony ez egy magyar közfőnév. (Sostantivo comuna a gyöngébbek kedvéért.) Ugyan, mi a macska lehet? Olaszul annyit tesz, hogy compaesano, azt pedig németül úgy mondják, hogy Landsmann. Én eddig parasztosan csak úgy mondtam, hogy földi, de ha hazatérek, akkor urasan fogok beszélni, mint ahogy egy világlátott magyarhoz illik, és azzal köszöntöm a magyar határon az első fináncot, hogy "Krisztigott, abafi, mi újság itthon, megvan-e még a forgalmi adó?"

Már most az olvasó bizonyosan azt is szeretné megtudni, hogy mi az az acogat, meg mi az az alamár, meg mi az a barabora. Dehát én most arra fáradt vagyok, hogy ezeknek a szép magyar szavaknak a jelentését kikeressem a Toussaint-Langenscheidt német-olasz szótárából, tehát egyelőre tessék beérni azzal, hogy a gyufaszálat az én magyar szótáram szerint úgy hívják, hogy águcs, a bakonya pedig annyit tesz, hogy merceria. Erről hogy pedig szótár nélkül is tudja minden szittya, hogy ez az árusok utcája. (Nem a bakonya, hanem a merceria.)

Hát igen, itt kószálok a szemetelő hóban a velencei Váci utcán, és nem fog rajta csudám, hogy itt milyen gazdag ember vagyok én. Egynapi keresetemből megetethetném a Szent Márk tér összes galambjait a piazzetta dei leoncini két oroszlánjával együtt. (Persze az oroszlánok márványból vannak.) Egyheti keresetemből vehetnék akkora muranói üvegtálat, hogy azt csak két nagytakarításkor lehetne minden igényt kielégítően összetörni. Egyhavi keresetemért adnának akkora selyemsálat, hogy az többünket befogadhatna, mint annak idején a Borbás keresztanyám esernyője, pedig annak aláfért a kólával együtt a szamárka is. Ha még valamivel megtoldanám a garast, például ennek a cikknek az árával, akkor rojtja is lenne a sálnak, és külön mulatság lenne, mikor azt én összekötözném csomóba, és az asszonyok találgatnák, hogy ki tehette ezt a gonoszságot. Dehát nem ér ez semmit. Mert akármit vinnék haza, a honi határon akkora vámot kellene érte fizetni, hogy azt nem futná egyesztendei fizetésem.

No, gyerünk tovább a szegénysorra, mert van itt olyan is. Itt árulják a velencei Mári nénik és Jani bácsik a házi csipkét, bugyellárist, nadrágszíjat, mit. (Az édesapám nem itt árulta volna a subát, mert ő csak a dózséknak varrta volna a bőrből való ünneplő ruhákat, és akkor azok bizonyosan tovább uralkodtak volna, mint a moreai selyemkántusokban. És ami azt illeti, az az első olasz tapasztalatom, hogy vannak időszakok, amikor némi korrekcióra szorul Eötvösnek az a híres körmondata, amely így kezdődik: "Ki nem ismeri Itália szépségeit?" Az újabb kiadású nyelvtanokba tessék beiktatni a bundát is Itália szépségei közé.)

A másik első olasz tapasztalatom az, hogy nem igaz ám az, mintha itt utána hajigálnák az embernek az aranciát. Kínálni kínálják ötven centesimóért darabját, ami testvérek közt is megér ezernégyszázötvenkét koronát, de amit hatvan centesimóért adnak, az már van olyan, mint otthon a négyezer koronás narancs.

De inkább kívánok valami meleget, azért a Feniceosztériában tartok hadiszemlét, hogy mit hajigáljak a gallér mögé.

- Soglia, signor? - kérdi a dagadt lábú signorina. (A köznemből való signorináknak dagadt lábuk van ezen a tájon. Tiziánék alighanem ezért festettek csupa lábatlan madonnákat.)

- No, signorina - rázom a fejem. A soglia olyan lapos hal, aki egy oldalon hordja mind a két szemét, s nekem nagy örömem telik benne, hogy ez a nagyeszű hal is csak úgy belekerül a tepsibe, mint otthon a kárász. De ennivalónak igen laposallom, s azt mondom a donnának, hogy valami húsosabbat adjon.

- Á, carnoso? Polipo? - nevet rám, és elém tesz egy tintahalat. (Hiába, itt is mindjárt kinézik az emberből a mesterségét.)

Förtelmes állat ez a fejlábú - ha ember volna, sokra vinné -, de azért megpróbálom megszépíteni; megmártom egy kis hazai paprikába, és palástul vetem neki a gyomrom. Hátha elhiszi, hogy paprikás szalonna.

Mire az első falat lemegy az octopusból, akkorra megértem, hogy Árpád magyarjai miért fordultak vissza Velence alól. (Mert idáig eljöttek, és megpróbálták lóháton megostromolni a lagúnák városát. De úgy látszik, az első trattoriában polipba haraptak.)

Hanem azért a szegedi polgármesternek megírjuk, hogy küldje ki ide a mérnökséget tanulmányútra. Azt mondják, Szegedet előbb-utóbb úgyis elönti még egyszer a Tisza: hát már akkor legalább úgy öntse el, mint Velencét a tenger.

FREDDO

Velence, március

Az ördög vigye a dolgát ennek az olasznak, ez mindent megszépít, még az olyan csúfságot is, mint a hideg. A rómaiak azt mondták, hogy frigidus, s ennek a szónak éppen olyan fázós lelke van, mint a mi hideg-ünknek. I-i-i-i-í, visít benne a Boreas, a bóra őse, és hallja az ember, amint Clodia piros saruja alatt megreccsen a jéghártya, amely a sikátor közepén bepillézte a patkónyomot. (Mert Catullus legénylakásáról siet haza a signora a hajnal violásodásában, és nem mer a Forumnak menni, ahol palliumukat a nyakuk közé csavarva verik a talpukat a földhöz a vigilek, és körmüket fúvogatva mondják, hogy "frigidum, frigidum".)

Az olasz azt mondja, hogy "freddo, freddo", és ehhez olyan képet vág, aminek csak az lehet a magyar fordítása, hogy "lelkecském, barátocskám, telecském, szelecském, hidegecském, csakhogy már téged is látlak egyszer."

- A nap kopertában van - jelenti reggel a cameriere, ahogy behozza a cipőm, és először nagyon tetszik nekem, hogy itt a nap kopertában tartózkodik. No öreg, ezt megmondom az otthonvaló napnak, mert az süt, vagy nem süt, de olyant soha nem tesz, hogy bekopertázná magát. Minálunk még a nap is tudja már, hogy a magyar ember természete nem szereti a titkosságot.

No de ahány ház, annyi szokás, és ha az olasz napnak abban telik kedve, hogy kopertában járjon, hát ne szóljunk a dolgába, inkább álljunk az ablakhoz, és nézzük meg. Legalább belépti díj nélkül is láthatunk már valamit.

De hát nem látok semmit. Olyan vastag koperta van a napon, hogy nincs az a cenzor, aki azon keresztül látna. Ugyan az is lehet, hogy nincs is már a nap a kopertában. A cenzoroktól minden kitelik. (Persze az ide való cenzorokat értem, a régieket, akik a dózsék idejében szolgálták a hon üdvét.)

Kissé megrettenve kukkantok ki a fölhúzott ablakrácson. Szörnyű ordítozás van lent a vízen, a Rio della Grimanin. No, itt megint már ölnek valakit. Bizonyosan a Tízek Tanácsa fojtat vízbe valami hazaárulót, aki olaj helyett szalonnán süttette ki a cethalat. Úgy is kell a cudarnak, mit forgatja fel az ősi erkölcsöket. Én bizony a kisujjam se mozdítom érte.

Egyelőre nem is kell. Se nem ölnek odalent senkit, se nem ordítanak. Csak a bárkások beszélgetnek a sarkon, mert éppen itt van a kikötőjük. (Nem a tengerbe köpnek, hanem a gondolába; a tengert csak akkor kultiválják, amikor fuvarjuk van.) Abban nem ők a hibásak, hanem az én fülem, hogy azt is emberölésnek hallom, amikor jó reggelt kívánnak egymásnak. Eszük ágában sincs e vízi fiákereseknek, akik mind jó emberek, hiszen finocchiót früstökölnek köröm közül, ami a köménymagnak a hagymája, s aki azt megeszi, az csak jó ember lehet. (Én is azzal javítom föl az erkölcseimet, mire hazaérek.)

- Freddo, freddo! - harsogják a gondolierek, és ezzel fogad a pincér, a portás, a hotel majordomusa, ezt hallom a mercerián a Quadriban, a San Marcón, és biztos, hogy a Porta della Carta fölött is azt a napi riportot adja le a térdeplő dózse az evangélistának, hogy "Freddo, padrone, freddo."

Azon a lépcsőjén állok a Palazzo Ducalénak, amelyiken hatodfélszáz esztendeje Marino Falierit, az öreg dózsét lefejeztette a Consiglio dei Dieci, mert paktumot kötött az akkori szocialistákkal. (A lényeg ez volt: gondolom, király akart lenni az öreg - a részletekre Mussolini bizonyosan jobban emlékszik.) Hát ha énrajtam állna, én a telet fektetném ide, akire mezítlábas kiskorom óta tartom a haragot, és úgy levágatnám a nyakát ezzel a két kőóriással, akik itt őrzik a jogrendet, hogy vissza nem ragadna a legközelebbi jégkorszakig. Akkor aztán nem lenne többet freddo még Velencében sem, a jó reggele ne legyen annak a Mussolininak! Hát micsoda diktátor az, aki még a téllel se bír elbánni! No, akik otthon olyan nagyon odavannak érte, szeretnék én azokkal itt sorfalat állatni a mólón, amikor akkora szél fúj, hogy Szent Tivadart is majd a tengerbe sodorja, pedig az kőből van, és krokodilus hátán áll, és nem cserélgeti a frontját, hanem hatszáz esztendő óta állja az egy helyet. (Igaz, hogy meg is bukott, mint Velence védőszentje, és át kellett adnia az impériumot Szent Márkusnak.)

Amint így viaskodom a téllel és széllel, hallom, hogy hátam mögött meg az őrrel viaskodik valaki.

- Szent István, Szent István! - mondja egy kicsit sértődötten. - Hajlike Stefán!

- No, no - rázza a fejét udvariasan az őr, és rám kacsint a fél szemével, hogy lám, milyen különös teremtései vannak az istennek.

Nem vagyok abban a helyzetben, hogy egyetérthessek a kacsintó sógorral, mert a férfiú, akire figyelmemet fölhívja, csizmát visel, magyar nadrágot és hozzávaló fekete kabátot, továbbá báránybőr sapkát és tarisznyát. Egyszóval abból a nemzetségből való, amely iránt a signor némi hálát érezhetne. Mert ha Attila urunk annakidején ide nem zavarja az akviléjai halászokat, akkor nincs Velence, és a signor most nem mutogatja az írott képeket és faragott képeket fejenként tizenötezer koronáért az Attila örököseinek.

No, az örökségről ne beszéljünk, hanem kérdezzük meg a földit, mi járatban van.

A földit Hebők Jánosnak hívják, a félegyházi tanyákról való magyar, eltévelyedett valami szentéves zarándokcsapattól, de azért nincs semmi baj, pénze van, a némethez is hajaz, mert mint molinári-baka Bécsben is szolgálta annak idején a császárt, a Burg előtt is volt strázsa, hát nem kell félni, mert Hebők János haza fog találni.

- Csak eggyel nem vagyok kibékülve, tekintetes úr - mondja bizodalmasan -, azzal, hogy István szent királyunk úgy le van csökkentve.

- Hogy gondolja, földi?

- Nézze, harmadik hete sergek-forgok ebben az olasz tartományban, de annyi temérdek szent közt még sehol se volt találkozásom első szent királyunkkal. Akárhogy faggatom ezeket a kórságosokat, ez mind csak a vállát vonogatja, hogy no, no, no.

- No - kezdtem én is a kórságosok nyelvén. - Most jó helyre jött, földi, csak tartson velem. Hanem a tarisznyát kint hagyjuk a kapusnál, mert azzal nem eresztenek be.

Hebőknek egy kicsit megfelhődzött az arca, de azért csak beadta a tarisznyát a portikusba.

Emlékeztem rá tegnapról, hogy a Bussolában - az inkvizítorok szobájában - van Vecchinek egy nagy freskója, amelyiken Leonardo Donato dózse térdel a Boldogságos előtt. Oda igyekeztem a földivel, de hogy magam se nagyon tudom a járást, a tanácsterembe vetődtünk, amelyiknek a mennyezetét Veronese káprázatos nagy képe tölti be. A lepantói csata.

- Megálljon csak - érinti meg a karomat Hebők -, hát ezek kifélék? Itten meg tán a vasas németeket verik?

- Nem - mondom -, a törököket.

- Kár - mondta Hebők, de mindjárt fölvillan a szeme. - Akkor ez alighanem Hunyadi János.

- Az, az - hagyom rá.

- Azt hiszem, őtet is szentnek tették volna, ha nem a törököt marcingolja, hanem a németet.

Senkit se szeretek a hitiből kiverni, s nem ingatom meg Hebőköt a történetfilozófiájában, amely némileg ellentmond a tényeknek, de hát a történetfilozófiának éppen ez a lényege.

Beérünk a Bussolába. Itt már kalauz se kell Hebőknek. Ahogy meglátja a koronás Szűz előtt térdelő díszruhás dózsét, leveszi a kalapját, és kemény térde már koccan is a mozaikpadlón. Mire észreveszem, hogy térdel és hogy csordogál a könny olasz szelektől kicserzett arcán, akkorára már én is ott térdelek mellette. Két szegény fia az istenverte országnak a csudák házában, ahol kezükben tudós könyvekkel járnak az európai emberek. Mink, ügyefogyott szittyák csak keresztet vetettünk.

Hátunk mögött valaki kotorászik a falon. Angolok csörtögnek a bronz oroszlánszájban, amelyen keresztül az egykori delátorok a névtelen följelentéseket bocsátották az inkvizítorok elé. Fölállunk, és Hebők a félegyházi templomban megszokott gesztussal leveri a nadrágja térdiről az oda képzelt port. Az arcán a célját ért ember elégedett mosolya.

- No, csakhogy ezt is láttam - nézi szeretettel a dózse fehér szakállas fejét. - Nagyon formázza az otthon való Szent Istvánt, csak ez már élemedettebb korából való szegénynek.

A nap egy pillanatra kisüt a kopertából. A mozaikablak pirosra mosolygósítja a Boldogságos szelíd arcát.

Nincs is itt olyan "freddo".

A SALA DEI TRE CAPIBAN

Velence, március

Minden heptikás honfitársamnak azt ajánlom, aki télen jön Itáliába, hogy az elindulása előtt legalább egyheti kurzust végezzen valamelyik lakatosmesternél. Ez sokkal fontosabb, mint az olasz nyelvkurzus. Mert abból nem lesz semmi baj, ha olaszul nem tudsz, sőt olasz nélkül sokkal többre mégy. Például, ha bemégy a borbélyhoz, és megmondod neki olaszul, hogy vágja le a bajuszodat, mert másképp mind rajta akad a levesből a parmezán, akkor csak a bajuszodnak esik neki az ollóval - de ha olaszul nem tudsz, akkor a hajadat is levágja.

Ellenben, ha nem vagy kitanult lakatos, akkor nem tudod becsukni éjszakára az olasz ablakot, és azért keservesen meglakolsz. Ahogy lehunyod a szemedet, előjönnek a lagúnákból az öreg és ifjú nobilik, és középkori divat szerint a hónuk alatt hozzák a fejüket, úgy kívánnak felice notté-t.

Én is így jártam az éjszaka. A fejem alá simítottam a kisvánkosomat, amely hazai álmok hattyútollával van töltve, küldtem a jó istenhez egy fohászt, hogy takarja be az otthonvaló kedveseimet, és ha érkezése lesz, buktassa meg a tengerbe, aki az olasz virzsiniát kitalálta, aztán átadtam magam a három őrzőangyalnak. ("Három angyal fejem felett: egyik megőriz engemet, második szemen lezárja, a harmadik lelkem várja.")

Persze arról megfeledkeztem, hogy Velencében az őrzőangyalok éjszaka mind a Frariban gyülekeznek össze az Assunta körül. (Az nekik a tükrük, abban nézik, hogy ők milyen szépek.) Így aztán arra ébredtem föl, hogy hideg van a szobában, és verdesi a szél a kicsapott ablak kallantyúját.

Hidegnek csakugyan hideg volt, de zörögni nem a kallantyú zörgött, hanem egy páncélos vitéz alabárdja a márványpadlón. Nini, milyen furcsa, én ezt eddig parkettnek néztem.

Ezen csodálkoztam, de a páncélos vitézt egészen természetesnek találtam. Mindjárt ráismertem, hogy ez az a sbirr, akivel gyerekkoromban a világ legszebb regényében találkoztam. Az volt a címe, hogy Marino Marinelli, vagy a gályarab menyasszonya. A sbirr ott igen szépen viselte magát. Neki kellett volna a főinkvizítor megbízásából álomport keverni a gályarab menyasszonyának limonádéjába, és beszállítani az ártatlant az elvetemedett kéjenc ágyasházába. De neki eszébe jutott, hogy gyerekkorában együtt őrizte a kecskét a gályarabbal (mert Velence kiválóan alkalmas hely a kecskelegeltetésre), ennélfogva a főinkvizítornak adta be az altatót, és mikor az lefordult az asztal alá, szívének szegezte szolgálati fegyverét:

- Hah, bitor, most ütött a végítélet órája! Azonban...

Azonban ezzel a rosszindulatú kötőszóval bevégződött a regény ötvenedik füzete, és mivel itt megkaptuk a zenélőórát, nem járattuk tovább Székely Aladár kiadványát, és máig sem tudom, mi történt tovább a gályarab menyasszonyával. Ez volt életem első félbenmaradt regénye - azóta volt több is, de egyiket se sajnáltam úgy, mint ezt. El lehet gondolni, mekkora volt az örömem, mikor megláttam a becsületes sbirrt. Mégiscsak szeret engem a jó Isten, ha ezt is meg hagyta érnem.

Magától értetődik, hogy nem a menyasszony sorsa felől érdeklődtem. Az én koromhoz már egészen más kérdés illik.

- Mi lett a bitorral?

Álmában az embernek nem jut eszébe, hogy a megboldogult sbirrek nem tudnak magyarul, ellenben álmában az ember egészen jól ért olaszul.

- Se ella me lo permette, l'accompagnero!

Kicsit meglepett, hogy a főinkvizítor csendbiztosa a Rozsnyai Gyors Nyelvmesteré-ből tanult meg olaszul, de azon nem csodálkoztam, hogy el akar kísérni. Itt akárkit kérdez az ember, hogy ez, vagy az merre van, az mindjárt kompanistája akar lenni. ("Mezzo lira, signor!")

Hanem kiderült, hogy a sbirr nem el akar kísérni, hanem be akar kísérni. Tudniillik éppen úgy fogta rám szolgálati fegyverét a furfante - így hívják Dante nyelvén az akasztófavirágot -, mint annakidején a bitorra.

- Gyerünk no - ugrottam ki az ágyból, mert nem szeretem, ha szolgálati fegyverrel hadonásznak körülöttem. Éppen csak a szivartárcámat dugtam a keblembe. - Andiamo, őrmester úr.

A lépcsőházban nagyot néztem. Határozottan tudom, hogy mikor az este hazajöttem, villanycsillár égett benne. Most pedig szurokfáklya kormos lángja lobogott az ajtófélfába erősített vaskarikában.

- Mozi ez - nevettem el magamat.

Az utcán aztán elkezdett borzongatni a hideg. Hangtalanul siklottak a vízen fekete gondolák fekete álarcos emberekkel. A kutyaszorítókból, a keskeny calli-kból néha egy-egy sikoly hallatszott, utána csobbanás. A Rialtó hídjáról egy karcsú nőalak néz le. Ráismerek: ez valósággal Jessica, és diszkréten elfordítom a fejem. Hiszen úgy is tudom, mi járatban van.

A piazzettán nagy tűz vöröslik, fortyogó üst körül vörös ruhás emberek sürgölődnek. No, hála Istennek, mégse középkor ez, hiszen itt aszfaltoznak.

- Orcio da olio - vigyorodik el a sbirr, és nekem a torkomba szalad a szívem.

"Olajos korsó!" A velencei inkvizíció rettentő találmánya! A destruktívokat forró olajban főzik puhára! Az egyik vörös ruhás hóhér éppen most turkál a kondérban nagy kétágú villával, és mondja ásítozva a többinek:

- Ancora duretto! Még keményke! Tüzelni, tüzelni, emberek, mert mindjárt reggel lesz!

A sergente látja rajtam, hogy az olajba főzés nem tartozik kedvenc halálnemeim közé. Jólelkűen megnyugtat:

- Bátorság, signor! Nem kerül az bográcsba, akit a Signoria oszlopra szánt!

És mutatja a görögöktől rablott gránitmonolitot, amelyiknek a tetején Szent Márkus szárnyas bronzoroszlánja acsarog. Oda szokta felhúzatni a Tízek Tanácsa a respublika ellenségeit a velencei nemzet örömére.

Nohát ami azt illeti, az én lelkiismeretem nyugodt. Én nem vagyok ellensége a respublikának. Királynak kikiáltatni sohase akartam magamat. Se a törökkel, se Génuával soha nem cimboráltam. Velencét soha még gondolatban sem bántottam. Legföljebb azt gondoltam róla, kár, hogy emberek laknak benne, akik makarónit esznek, chiantit isznak, minghettit szívnak, újságot olvasnak és adót fizetnek. Ha énrajtam állna, én ezt a várost égig érő kőfallal venném körül, kitelepítenék belőle mindenkit, de turnusokban idehozatnám a világ minden igazi költőit, hogy álmodjanak benne brokátálmokat és márványálmokat a nemzetüknek. Dehát énrám nincs bízva semmi, éntőlem ne féltsék a diecik a városukat.

Egészen nekibátorodva vágtam neki a Scala d'Orónak, de a pandúrom visszarántott.

- Ohó, signor, be van-e ön írva a nobilik aranykönyvébe? Mert az arany lépcső csak azoknak dukál.

Nem vagyok benne egészen biztos, hogy engem éppen az aranykönyvben tartanak nyilván, így aztán csak a "papírkapu"-n taszigált be a jó ember a Dózse-palotába. Meg se hagyott állni a Sala dei tre capi-ig, ahol mindjárt megéreztem a szagról, hogy itt nagy urak laknak. (Hatalmas cédrushasábok pattogtak a Sansovino kaminjában.) De azt is láttam, hogy innen nincs kijárás, csak a sóhajok hídján keresztül, az pedig rossz helyre vezet, amint Casanovából és más jeles auktorokból tudjuk. A falakon Bellini minden szentjei mély álmot tettettek, csak a mennyezeten volt ébren a Veronese angyala. De az olyan angyal, aki szintén szolgálati fegyvert tart a kezében: a bosszú kardját.

Mindegy no, lesz, ami lesz, simogatom végig a pongyolámat. Akkor veszem észre, hogy az ujjamon valami antik aranygyűrű szikrázik. Hű aki teremtette, hiszen ez meg dózsegyűrű! Valósággal az az aranykarika, amelyikkel Ziani dózse eljegyezte a tengert. Láttam én ezt tegnap a nagy tanácsteremben a Giulio del Moro képén. De hát hogy kerül ez az én ujjamra?

Éppen annyi időm van, hogy a hátam mögé dugjam a kezemet, mikor nyílik az inkvizítorszoba faragott ajtaja, és belép rajta három fekete maszka. Az ábrázatuk leírásával nem szolgálhatok, mert azt még egymásnak se mutogatták. Mindig éjfélkor tartották a hivatalos órát és mindig álarcban. Ha tudta volna egyik a másikról, hogy ki lakik a selyemlárva mögött, akkor leszúratta volna. Nem is vitték ilyen tökéletességre sehol azóta az állam rendjét.