A FELESÉG

Dark Sovereign II.

Bella J.

Bella J. - A feleség - Dark Sovereign II.

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Bella J. - His wife - Dark Sovereign II.

Copyright © 2016 by Bella J.

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2025

Hungarian translation © Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szöveget gondozta: Masiko Fable

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Adobe Stock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862924

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában - akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást!

-

1. fejezet

LEANDRA

Minden egyes alkalommal, amikor megérint, egyre mélyebben érzem, hatása egyre erősebb. Mélyen a lelkembe hatol, át minden falon, amit valaha is felépítettem. Erőtlen vagyok, képtelen vagyok küzdeni, hogy elmerüljek az ezzel járó emlékekben, és Isten tudja, soha nem vágyom arra, hogy megtörténjen. Legalábbis addig, amíg vele vagyok.

Már a puszta lélegzetének érintése a bőrömön azonnal felkorbácsolja a vérem, a forróság átszáguld a testemen, és a gyönyör ígérete, amit minden egyes alkalommal megad, megszédít.

A sötétben csillognak leginkább a kék szemei, ragyogásuk rabul ejti a tekintetemet. Összekapcsolódtunk. Annyira összhangban vagyunk egymással. Könnyű meggyőzni magam arról, hogy egymásnak vagyunk teremtve. Annyi hazugság van, amit az elmém képes kitalálni, amikor a bűvkörébe kerülök, annyi mese szövődik az érintése által. Meggondolatlanná tesz, nem törődve a következményekkel, amelyekkel szembe kell néznem, ha ennek az egésznek vége.

Sosem voltam az a típus, aki a tűzzel játszik, mégis vágyom a lángra vele. Imádkozom a pusztulásomért, ha az azt jelenti, hogy megtalálhatom a megsemmisülést a tenyerében, az ujjai között, az ajkain, a testében. Soha nem gondoltam volna, hogy egy napon egy olyan férfi karjaiban találom magam, akinek a neve régen reszketést váltott ki belőlem. Most a neve szikrát gyújt, egy tomboló lángot, amitől a testem vágyik rá.

Alexius.

Alexius Del Rossa.

A férjem.

A férfi, akit megfogadtam, hogy gyűlölni fogok, csak hogy beleestem a kígyóverembe, ahol most a szívem érte dobog. Az övé vagyok. Csak őt akarom. Minden egyes másodperc, amit vele töltök, egy pillanattal közelebb visz a pusztulásomhoz. Ellopja a lélegzetemet és megfertőzi a lelkemet. Tudom. Érzem, amikor a szívem gyorsabban ver, valahányszor a közelemben van.

Figyelmeztető ütéseket érzek a mellkasomban, amikor küzdök a lélegzetért, valahányszor a zafír szemeivel magával ragad. És azok a pillanatok, amikor a néma jelenléte pírt csal az arcomra, és őrült pillangókat a gyomromba, akkor tudom, hogy a határok elmosódtak, és semmi sem olyan fekete-fehér, mint amikor az egész elkezdődött.

Már nem az a rémült lány vagyok, akinek egy borítékot adott, amely egy másik élet lehetőségét tartogatta számomra. Valahányszor megérinti az arcom, a tekintete üvegesen csillog, gyönyörű. Ahogy a gondolataiba merül, egy olyan férfi pillantását látom, aki már nem gyűlöli azt, amit képviselek, és nem utálja azt, aki vagyok számára.

A felesége.

Talán ez egy lány torz fantáziája, akinek egyszer semmije sem volt, és most egy király lábainál fekszik. Vagy talán egy nő álma, aki arra vágyik, hogy megtalálja a szerelmet ebben a sötét világban.

Akárhogy is, Alexius Del Rossa lesz a végzetem.

Hallom a jégkockák csilingelését, elképzelem, ahogy egy kortyot iszik a whiskyjéből élvezve a gazdag ízt a nyelvén, miközben a kék szemeivel rám figyel, melyek azonnal lángra lobbanhatnak. De ma este valami más. Ő más. A levegő nehéz, terhes és sűrű. Olyan, mintha az idő lelassult volna, közelítve az elkerülhetetlenhez.

Talán a megállapodásunk vége.

- Égnek már a combjaid? - Megborzongok a hangjától. - Már régóta vagy ebben a pózban. A tűsarkúd kezd belesüllyedni a szőnyegembe.

Megrázom a fejem.

- Egy másik részem is fáj.

- Azt látom. A puncid teljesen kivörösödött nekem, rózsaszín és duzzadt.

- Kérlek - könyörgöm. - Meddig akarsz még így hagyni?

- Ameddig csak kurvára akarom.

A földön guggolok, térdeim behajlítva és széthúzva, hogy megtartsam az egyensúlyomat. A kezem a hátam mögött, csuklómat selyemszalagok fonják körbe. A szemkötő puhán simul a bőrömhöz, a látásom hiánya miatt semmi másra nem tudok koncentrálni, csak a hangjának gazdag hangszínére, amely pusztán szavakkal is orgazmusig tudna vinni.

Érzem a tekintetét magamon, perzselő és követelő. Ahogy rám néz, széttárva és meztelenül, a forróság szinte körém fonódik. Sebezhető vagyok.

- A behódolás jól áll neked, kóborló. - Újra hallom a jégkockákat. - Hogyan lehetsz ez a tökéletes angyal az oldalamon, mégis ez a csábító szirén a lábamnál? Te vagy az én tökéletes ellentmondásom.

Közeledő nehéz lépteinek hangja várakozással borzongat meg. Kifújok egy lélegzetet, amikor hallom, ahogy lehúzza a nadrágja cipzárját, és a szövet végigsimít a térdemen, ahogy a padlóra esik. A szívem a bordáimnak ütemes ritmust ver, a vérem énekel a következő adag eufóriáért, amit csak ő tud adni.

Mögém simul, meztelen combjai a vállamhoz nyomódnak, én pedig hátradőlök a lábai közé, miközben ő leül a matracra. Megremegek az első érzésre, amikor ujjbegyeit a gerincemhez érinti, lusta köröket rajzol a bőrömön. Bekötött szemmel kénytelen vagyok elviselni az érintésének felfokozott élvezetét és kínját. Gyengéd és lágy, mégis mérgező, ahogy lassan, centiről centire megfertőz. Egyenletes lélegzésének hangja és a meztelen vállamon táncoló érintése arra késztet, hogy oldalra hajtsam a nyakam, remélve, hogy forrón izzó ajkai végre a bőrömre tapadnak.

- Ki gondolta volna, hogy a kóborló, akit az utcáról szedtem fel, a lábamnál köt ki, a farkamra vágyva? Egy telhetetlen kis ribanc, aki élvezi, ha tudja, hogy a férje farka lüktet érte.

Baszd meg! A belsőm összezavarodik, amikor a sértésnek szánt szóválasztása csak táplálja a szükségletemet. A lelkem sötét árnyai élvezik, és extázist keresnek a romlottságunk mélyén. Egy gyors kézmozdulattal a bal vállamra csúsztatja a hajamat, végül ajkait a bőrömhöz érinti.

Megmozdul és felnyögök, amikor farkának hegye végigsimít a hátamon. Érzem az illatát, a fűszeres szantálfa és a szex édes keverékét, amely a pórusainkból árad, amikor így együtt vagyunk.

Átnyúl a vállam fölött, hogy keze a mellemre simuljon, megcsavarja a mellbimbómat az ujjai között, én pedig megrándulok a csípéstől, és a fogaimon keresztül szívom a levegőt. Miközben az ajkai a meztelen vállamat kutatják, érzem, hogy valami nincs rendben. Ő az. Olyan... nyugtalannak tűnik.

- Mi a baj?

- Semmi, csak a tény, hogy a farkam beléd kívánkozik.

Mintha látnám őt, félig elfordítom a fejemet, csakhogy megragadja az állkapcsomat, és maga felé kényszeríti az arcomat, a száját az enyémhez szorítja, és a nyelvét az ajkaim mögé döfi, táplálva engem az ízével, a szükségleteivel, a szándékaival.

Egy nyöszörgés kényszerül ki a tüdőmből, amikor a keze a hasam alá nyúl, és a nemiszervemet simogatja, én pedig megingok, majdnem elveszítem az egyensúlyomat.

Megszakítva csókunkat, ajkai végigsimítanak a fülemen.

- Van benned valami, ami elfeledteti velem a falakon kívüli életet. - Egy ujját a puncimba dugja, és az ajkaim szétnyílnak. - Besétálok a hálószobám ajtaján azzal az érzéssel, hogy az egész világ kint ragadt, csak egy kibaszott pillantást vetek rád, és minden eltűnik, a szenvedés semmivé válik, mert mélyen a nedves puncidba temettem a farkam. Miért van ez? Miért akarok továbbra is beléd merülni? - A hangja mélyre süllyed, minden szótagban ott lüktet a sértett önérzet. - Én csak egy feleséget akartam, Leandra. Nem egy istenverte figyelemelterelést.

- Azt hiszem, mindketten többet kaptunk, mint amire számítottunk, nem igaz?

Érzem, ahogy az ajkai a nyakamra simulnak.

- Azt hiszem, igen.

Egy második ujj csúszik belém, a karja mereven fonódik a vállam köré, miközben még mélyebbre nyúl.

- Lássuk, meg tudod-e tartani az egyensúlyodat, miközben így elélveztetlek.

A hüvelykujja megtalálja a csiklómat, én pedig oldalra hajtom a fejem. A lábaim remegnek, és a hüvelyem szorosan az ujjaira fonódik, minden egyes simítás közelebb visz a gyönyörhöz.

- Alexius - nyögöm.

- Ezúttal megkönnyítem a dolgodat. - Abban a pillanatban, ahogy a vállamba harap, az orgazmusom tetőfokára hág, minden izmom megremeg attól a gyönyörtől, amit olyan ügyesen kivált.

- Kelj fel - parancsolja, és anélkül húzza el a kezét a puncimról, hogy egy percet is hagyna, hogy lejöjjek a mámorból, megragadja a vállamat, és talpra emel. Alig bírok állni, a szívem vadul ver minden egyes nehéz lélegzetvételemmel.

A szemkötőt lerántja rólam, és fény éri a szememet. Gyorsan pislogok, a látásom alkalmazkodik a szobában lévő fényhez, miközben Alexius eloldozza a kezemet. A vágy tüzes hullámokban árad belőle, beszennyezi a levegőt és megnehezíti a légzést. Alexius nem egy gyengéd szerető; az érintése és a testem használata mindig birtokló és domináns. Néha kegyetlen, de mindig pontosan oly módon, ahogy én akarom.

De most más az érzés. Ő más. Dühös. Egy brutális férfi, kegyetlen érintéssel, ami egyszerre fáj és feltüzel.

Dühödt léptekkel a függönyök felé kényszerít, a korai naplemente árnyalatai beszűrődnek az ablakon, mielőtt félrerántaná azokat.

- Alexius, mit csinálsz?

- Ez egy kibaszott hülye kérdés.

Tenyerét a hátamhoz szorítja, és nekinyom az üvegnek, a mellbimbóim megkeményednek a hidegtől, ami szöges ellentéte a húsomat perzselő melegnek, ahogy kemény mellkasát a hátamhoz szorítja.

- Ennek az ablaknak támasztva foglak megdugni.

- Valaki megláthat minket.

- Reménykedjünk. Nem érdekel, ki látja, hogy megduglak, Leandra. Sőt, azt akarom, hogy az egész istenverte világ lássa, mindenki tudja, kihez tartozol.

A második emeletről lenézek a kertre és a tiszta macskaköves útra. Bármelyik pillanatban átsétálhat valaki, felnézhet, és megláthat minket. Meglátja a meztelen testemet az üveghez szorítva, miközben Alexius hátulról kefél engem.

A gondolat izgalomba hoz, az izgalom szétmarcangolja a belsőmet, ahogy elképzelem, hogy az egyik testvére ott áll, és minket figyel. Még mindig azon tűnődöm, vajon melyikükkel osztozott rajtam, kinek a nyelve ízlelgette a puncimat, kinek a farkától fulladoztam.

Alexius megigazítja a farkát, és belém tolja. Meleg lehelet hagyja el az ajkaimat, és az ablak bepárásodik, ahogy ökölbe szorítja a hajamat, megfeszíti a csípőjét, mielőtt visszanyomulna belém, amitől hangosan felnyögök.

- Ez az én kóborlóm - mormolja a hajamba. - Hadd halljam.

A kezei a csípőmre esnek, és benyomul, a farka belém fúródik. Bármennyire is próbálkozom, nem tudom lehunyni a szemem. Az ösvényt bámulom, amely a rózsasorok közé vezet, néhány még mindig virágzik, pedig késő ősz van, és a legtöbb zöld már az ősz rusztikus árnyalataira váltott. Van bennem egy mocskos rész, amely azt akarja, hogy valaki megjelenjen ott, hogy szemet vessen rám, ránk.

Alexius ízig-vérig beletemetkezik a fájó puncimba, és olyan erővel tolja, hogy a lábam felemelkedik a földről. Tehetetlen vagyok a gyönyörrel szemben, amit belém kefél, ahogy a farkával eltalálja azt a tökéletes pontot, amitől a testem minden szegletében borzongás fut végig, a lábujjaim begörbülnek és a lélegzetem elakad a torkomban.

Minden egyes lökés kemény és hajthatatlan, a csípője a fenekemnek csapódik. Valószínűleg széttépne, ha a testem nem lenne hozzászokva.

Egy sötét alak villan fel a kertben, és a szívem összeszorul a mellkasomban. A melleim fel-le csúsznak az üvegen, miközben Alexius tovább baszik velem.

Nem látom, ki sétál a távolban, és a pulzusom várakozással száguld, ahogy felnéz. Nem lehet tudni, hogy Nicoli vagy Caelian az. Tudom, hogy nem Isaia, mert ez az ember öltönyt visel.

Alexius átnéz a vállam fölött, és az állával megbök.

- Mutasd meg neki, hogy nézel ki, amikor elélvezel.

- Ki az?

- Mit számít?

- Nekem számít.

- Nem, nem számít. - Átöleli a derekam, ujjait a lábaim közé csúsztatja, megtalálja a csiklómat, amitől zihálok és meggörbítem a hátam. - Leszarod, hogy ki az, amíg nézik, ahogy dugunk. Neked csak ez számít, nem igaz?

Oldalra pillantok Alexius szétnyílt ajkaira, mielőtt találkoznék tüzes, kék tekintetével, azonnal elveszek a mélységében, és önként megfulladok. Az éhségem iránta megduplázódik, és egy fájdalmas, kiéhezett káosz vagyok miatta. Csak iránta. Mindig csak neki. Igaza van. Nem számít, ki néz minket, ki látja, ahogy kibontakozunk, ahogy testünk egymásba fonódik. Csak mi számítunk. Ez. Ahogy egymás leggonoszabb vágyait tápláljuk.

Alexius erősebben szorítja a csiklómat, közelebb húz magához, minden egyes lökés egy olyan pontot ér mélyen belül, amely a gyönyör hullámait küldi végig a testemen.

A másik kezével megragadja az állkapcsomat, hátra kényszeríti a fejemet, elválasztott ajkaink összeérnek. Nincs erőnk vagy önuralmunk a csókhoz. Csak arra vagyunk képesek, hogy a testünket előre, a függőségünkké vált elragadtatás felé hajtsuk.

Gubóba vagyok zárva közte és az ablak között, ujjai fájdalmasan az állkapcsomba markolnak. De nekem tetszik. Élvezem a fájdalom okozta szúrást, ahogy táplálja a sötétséget, amely bármelyik pillanatban felrobbanhat.

- Jobb, ha jössz - követeli. - Ha előbb élvezek el, mint te, kihúzom belőled a farkamat, és reggelig hagylak szenvedni.

A méreggel átitatott fenyegetése az utolsó lökés, amire szükségem van, és a testem megrándul, ahogy a csúcspontom a puncimból a gerincembe hasít. Még mindig az eufória elektromos áramlatában vagyok, amikor érzem, hogy a farka megrándul és elélvez.

- Jézusom! Bassza meg - káromkodik, arcát a nyakamba temetve, én pedig elernyedek rajta, és összerezzenek, amikor a farka kicsúszik belőlem, és az ondója végigcsorog a belső combomon.

Nem tudok megmozdulni, teljesen kimerülve és alaposan megbaszva, amikor ajkait a gerincemhez nyomja, mielőtt az ingét a meztelen vállaimra terítené.

- Nem érek vissza vacsorára - mondja mielőtt elsétál.

2. fejezet

ALEXIUS

Felnézek a hálószoba ablakára, és ott van, a második emeletről bámul le rám. A titokzatosság és a szépség víziója az én világom falain belül rekedve. Még a távolból is látom a gyönyörű arcára festett zavarodottságot, amint nézi, hogy elmegyek. A szokásosnál kevesebbet voltam itthon, elvonta a figyelmemet ez a kibaszott felfordulás, amit valami szadista vallási köcsög hagyott az átkozott belső verandánkon. Leandrát ismerve, valószínűleg túlórázik az agya, és a kerekek abba az irányba forognak, hogy a távollétem miatta van, amiatt, ami köztünk történik. Talán azt hiszi, hogy megpróbálok elmenekülni előle, de ez a gondolat minden alkalommal szertefoszlik, amikor hazajövök, és napkeltéig dugom. Csak arra vágyom, hogy elvesszek benne. Felejtsem el a háborút, ami ezeken a falakon kívül tombol. Vele együtt Del Rossa elsőszülöttjének terhe is könnyebbnek tűnik, mintha már nem is nyomasztana. Utálom. Utálom, hogy alig várom, amíg legközelebb megérinthetem, megcsókolhatom, hogy csak vele lehessek. Ha rá gondolok, az eltereli a figyelmemet, és nem akarok mást, mint hagyni, hogy minden, amiért ennyi éven át dolgoztam, füstbe menjen, és ne foglalkozzak mással, csak vele legyek. Hogy csak egy férfi legyek, aki el akarja érni, hogy a felesége elélvezzen, a nevét kiabálja, és tanúja legyen, ahogy a nő gyönyörbe fullad, miközben a szívét felemészti.

Ő csak egy figyelemelterelés, amire nincs szükségem, és amit nem is akarok. De nem vagyok hajlandó megszabadulni tőle.

Ellentmondások hatalmas halmaza, ilyennek érzem az életemet, mióta megdugtam őt abban az átkozott butikban. Fel kéne gyújtanom azt a kibaszott helyet.

Vagy egy istenverte szentélyt csinálni belőle.

A Maserati motorja felbőg, amikor beindítom. Még egyszer felpillantok rá a szélvédőn keresztül, leengedi a függönyt. Érzek egy kis... valamit, tudatában vagyok a köztünk lévő szakadéknak, ami mindig is ott volt, de az utóbbi időben kényszerítettem magam, hogy ne vegyek róla tudomást, mert sokkal erősebb az igényem, hogy a lényének minden egyes cseppjét birtokba vegyem.

Hetek teltek el az esküvőnk óta, és még mindig külön hálószobában élünk, viszont csak az enyémben dugunk. Számtalanszor mondtam neki, hogy hozza át a dolgait az én szobámba, de ő vonakodott. Tanácstalan. Óvatos. És ezt kurvára utálom. Azt akarom, hogy az én ágyamban legyen, ahol bármikor megérinthetem, amikor csak akarom, és elveszhetek benne, amikor az óra éjfélt üt. De ő még nem áll készen. Tudom, túl önző vagyok ahhoz, hogy leszarjam, mégis eléggé érdekel ahhoz, hogy ne kényszerítsem.

A feleségem. Az én ellentmondásom.

Köd lebeg a város felett, a kora reggeli napsugarak átszakítják a homályt. Az utcák lassan megtelnek forgalommal és emberek tömegével, akik a kabátjukat szorongatva sietnek pénzt keresni, csak hogy aztán kimerülten rohanjanak haza a vagyon hajszolása után. Holnap reggel minden elölről kezdődik, ugyanaz a végtelen körforgás.

Szerencsére elég korán érkezem ahhoz, hogy lemaradjak a csúcsról, és nem tart sokáig, mire leparkolok a Myth hátsó bejáratánál. Caelian kint dohányzik, fekete kabátjának gallérja felhajtva, hogy megvédje a hidegtől.

Nicoli megáll mellettem a piros Ferrarijával, megigazítja a nyakkendőjét, miközben kiszáll, és engem bámul, ahogy becsukom az ajtót.

- Elkéstél.

- Ahogy te is.

- Elterelődött a figyelmem. - A kezét a nadrágzsebébe csúsztatja, a szája sarkában egy csipetnyi vigyor jelenik meg. - Valamitől, ami felkeltette a figyelmemet anyánk kertjében, ahol anyánk a reggeli sétáit teszi... minden nap.

Elvigyorodom.

- Engem pedig a feleségem szűkölködő puncija terelt el, leszarva, hogy ki hol sétál.

Kék szemei szuggesztíven villannak.

- Valami azt súgja, hogy a kanos farkad még mindig a mézeshetek fázisában van.

- Féltékeny vagy?

- Láttad a feleséged? Persze, hogy kurvára féltékeny vagyok. Mindenki féltékeny, akinek farka van.

- Ja, hát, tartsák a farkukat a nadrágjukban, hacsak nem akarnak megfulladni tőle. - Finom emlékeztető, hogy nem fogom megosztani a feleségemet senkivel. Még egyszer nem.

Nicoli megragadja a karomat, amikor a bejárat felé indulok, és visszaránt.

- Ne baszd el!

- Mit ne basszak el?

- Te és ő. Ne baszd el. Az a nő teljesen a markában tart, és még a vak is látja, hogy az utóbbi időben csak érted lélegzik. Ne csinálj baromságot, amivel kisiklatod az egészet, vagy szabotálod az esélyed a boldogságra.

Egy villanásnyi nyers érzelem tükröződik a szemében. Irigység. Vágyakozás. Egy sóvárgás valami iránt, amit úgy érez, sosem fog megkapni.

Egy lépéssel közelebb lépek, és a szemébe nézek.

- Mióta tart ez?

- Mióta mi?

- Attól a naptól, amikor úgy döntöttél, hogy megtagadod magadtól azt az egy dolgot, amit minden másnál jobban akarsz.

Egy sokatmondó pillantás suhan át közöttünk, és Nicoli mindössze negyed másodpercre engedi le a védelmét, lehetővé téve, hogy bepillantást nyerjek abba a férfiba, akit túl hosszú ideje gyötör az egyetlen gyengesége. Minden ott van, a viselkedésében, a feszültségben a szeme körül, és a tikkelés az állkapcsában. De amilyen gyorsan megjelent, úgy el is tűnik, és egy kézzel végigsimít az éjfekete haján, mintha ezzel próbálná visszanyerni a kontrollt.

- Megvan rá az okom, és ezt te is tudod.

- Tudom, és meg is értem. De ez nem jelenti azt, hogy szeretem nézni, ahogy az ikertestvérem kínozza magát, miközben mindent megtesz azért, hogy tönkretegyen és elpusztítson minden utat, ami elvezethetné ahhoz a forráshoz, amiért a szíve kilencéves kora óta dobog.

- Már megint Miráról beszélünk? - Caelian közbeszól, egy cigarettával az ajkai között.

- Nicoli, tégy egy szívességet a világnak, és dugd már meg őt.

Nicoli kitépi Caelian szájából a cigarettát, mielőtt elnyomja.

- Miért nem teszel nekem egy szívességet, és halsz meg?

- És akkor mi lesz, hagyjam az örökségem egy részét rátok, ronda faszfejekre?

- Abbahagynátok a baszakodást, seggfejek? - A lépcső tetején állok, és az előttem álló két kölyköt bámulom. - Isaia és Maximo már várnak ránk.

Nicoli vállat von Caelian mellett, oldalra löki, és mindhárman belépünk a klubba. Kísértetiesen csend van, nincs más hang, csak a nehéz lépteink a fehér márványpadlón, ahogy lefelé haladunk a lépcsőn. Az alacsonyan lógó csillárt lekapcsolták, a falakon nincsenek táncoló fények, amelyek a kristálycseppekről visszatükröződnek, hogy eleganciát sugározzanak a vendégeinknek. Királyi tiszteletet. Gazdagságot.

A folyosók üresek, határozott lépteink az egyetlen hang, amely betölti a nyitott teret. Egy lélek sincs a láthatáron, ami csak fokozza a kísérteties csendet. A vasárnapokat leszámítva a Myth sosincs zárva. Nincs időbélyeg vagy kijelölt időkeret az emberek bűneire és romlottságára. Mindig ott van, megrágja, beszennyezi a lelket, függetlenül a napszaktól. A Myth az Édenkert, ahol a démonok alkonyattól hajnalig, napkeltétől a horizont mögé nyugvó holdig játszanak. De vasárnaponként, az Úr napján ez a kis paradicsom megpihen, szünetet tart abban, hogy bűnt fecskendezzen a függők ereibe.

Időnként bezárjuk az ajtókat olyan szarságok miatt, mint a karbantartás és a felújítás. Nem gyakran fordul elő, de nem szokatlan vagy gyanús, ha néhány napra zárva tartunk. Ez történt Tarina holttestének megtalálása után. De hogy hitelesebbnek és kevésbé véletlenszerűnek tűnjön, elintéztem, hogy az egész játékteret átfessék, új blackjack- és pókerasztalokat helyezzenek el. A legutolsó dolog, amire szükségünk van, hogy a hűséges vendégeinket megriasszuk.

A lányaink a terület másik felén laknak, és gondoskodtam róla, hogy túlságosan lefoglalja őket a szépségterapeuták és masszőrök egész csapatának kényeztetése ahhoz, hogy kérdéseket tegyenek fel. Egy jól megérdemelt szünet és némi felújítás az üzenet, amit a klub rögtönzött bezárásával kapcsolatban továbbítottak nekik.

A citromfű és a pezsgő halvány illata vonul a nyomunkban, elfogadva a kemény valóságot, amit itt mindannyian csinálunk. Ahogy haladunk, a tekintetem megakad a magas dupla ajtókon, amelyek réz zsanérokkal záródnak, és az ápolt tölgyfába vésett szimbólumokon. Ma abban a teremben találkozunk, ahol Tarina élettelen testét néhány nappal ezelőtt megtalálták. Isaia a kódoláshoz és az elektronikához való rátermettségével úgy döntött, hogy abban a szobában nézi át az utolsó hetek videófelvételeit. Azt állítja, hogy az eltorzult elméjű fickó jelenléte ösztönzi arra, hogy kézre kerítse ezt a beteg állatot. De ha tőlem kérdezed, Isaia csupán a fájdalomra vágyik, és nem hajlandó a könnyebb utat választani, élvezi, hogy kínozza magát.

A vér és a rothadó hús fémes bűze beborít, amint beteszem a lábam. A szobát kitakarították, és a borzalmas jelenet minden nyomát eltüntették, mintha meg sem történt volna. De nincs mód arra, hogy megszabaduljak az emlékektől, vagy elűzzem a falakat kísértő véres képeket. Nem ismeretlen számomra a vér vagy a látvány, ahogy az agyvelő szétfröccsen, vagy a térdből és könyökből kiálló megrepedt csontdarabok. Sok embert megöltem már, köztük azt a szemét Jimmyt is, akit családtagnak tekintettem, még akkor is, ha nem voltunk vérrokonságban. De másképp hat, amikor olyasvalakiről van szó, akinek a védelmére felesküdtél. És ez az, amit a testvéreim és én megígértünk, hogy megteszünk; minden egyes lányt biztonságban tartunk és vigyázunk rájuk.

Tarina bokáját egy feszítővasra szíjazták, csuklóját felhasították és a háta mögött összekötözték. A szemét kivágták, a fülét teljesen letépték, az ajkát pedig összevarrták, pontosan ugyanúgy, mint az első áldozatét. Az egyetlen különbség a szájába rejtett cetli volt. Még mindig emlékszem az olló hangjára, ahogy átvágta a fekete cérnát, és a véres papír érzésére az ujjbegyeim között, amikor kihúztam a szájából.

Mély verem az idegen nő szája,

beleesik, akire haragszik az ÚR.

Példabeszédek 22:14

De a cetli utolsó része volt az, amitől megdermedt a vér az ereimben.

Az Úr megszabadít titeket a gonosztól,

és én leszek az Ő eszköze.

Elvégre a testvéretek vagyok.

A testvéretek.

Vajon a „testvér” szónak volt valami vallási vonatkozása, ami mindannyiunkra, mint Isten gyermekeire, testvérekre utalt? Vagy szó szerint értendő? Szó szerint testvér.

Mind a négy testvéremre pillantok, Maximót is beleértve. Akárki is ez a fickó, biztosan tudja, hogyan hozzon létre egy olyan örvényt, amit epikus elmejátszmákkal tölt meg, amely egészben elnyel, és istenverte darabokban köp ki.

Nagyot nyelek, amikor az ezüstrúd kerül a látómezőmbe - ugyanaz a rúd, amelyhez a véres testét is odakötözték.

- Mit keres az még mindig itt?

Isaia felnéz a monitorról, és követi a tekintetemet.

- Ma leszedik.

- Jó - vicsorítok, és helyet foglalok vele szemben. - Találtál valamit?

Nicoli és Caelian mellém szegődnek, Maximo pedig Isaia mögé surran, és azt bámulja, ami a monitoron van.

- Nem találom a helyszínt, ember. Próbáltam lenyomozni, és megnézni, honnan kapcsolta ki a rohadék a kameráinkat. De szart se találok! - Átdobja az egeret a szobán, a kis számítógépes kiegészítő Isaia frusztrációjával együtt darabokra hullik.

- Haver, nyugi - mondja Nicoli. - Mikor aludtál utoljára?

- Nincs szükségem alvásra. Csak azt kell kitalálnom, hogy ez a faszfej hogyan jutott át az összes biztonsági őrön, hogyan baszakodott a kamerákkal, és hogyan ölte meg az egyik lányunkat.

- Még mindig úgy gondolom, hogy be kellene zárnunk a klubot - mondja Maximo, és végigsimít az ujjaival a szakállán, amely hosszabbnak tűnik a szokásosnál, a haja pedig ápolatlan. Úgy tűnik, ez az egész helyzet mindannyiunkat kibaszottul megvisel, az életünk teljesen megállt.

- Nem - nyújtom ki magam előtt a lábam. - Az utolsó dolog, amit szeretnénk, hogy ennek híre menjen, és lejárassa az üzletet, amit itt működtetünk. Szerencsénk volt, hogy a biztonságiaknak, akik megtalálták Tarinát, volt annyi eszük, hogy nem rohantak le a folyosón gyilkosságot kiabálva. Ezt mindenképpen meg kell fékeznünk.

- A lányok kérdezősködnek, ember. Tudni akarják, hol van Tarina. - Maximo keresztbe fonja a karját.

- Istenem. - Felpattanok a helyemről. - Mondd nekik, hogy Tarina elment egy istenverte nyaralásra, vagy elszökött, és úgy döntött, hogy pincérnő lesz a kibaszott Jamaicán. Nem érdekel - köpöm ki. - Nem zárjuk be a klubot. Nem adunk senkinek okot arra, hogy megkérdőjelezze az uralmunkat ebben a kibaszott királyságban. - A hangom a falhoz csapódik, a dühöm visszaverődik minden kimondott szóból. - Nem fogom hagyni, hogy egy beteg faszszopó tönkretegye a hírnevünket, az örökségünket és mindent, amit a családunk az elmúlt istenverte ötven évben felépített, megértetted ezt?

Mindenki tekintete az enyémen marad, senki nem tesz egy mozdulatot sem, és egy hangot sem ad ki, kivéve Nicolit, aki feláll.

- Egyetértek. Alexiusnak igaza van. Akárki is ez a beteg fasz, megpróbálja megrázni a ketrecünket, remélve, hogy megroppanunk, de ez nem történik meg. Megháromszorozzuk a biztonságiakat, ha kell. Megnégyszerezzük. De nem fogunk meghunyászkodni azzal, hogy mindent bezárunk.

- Mi van, ha ez a seggfej újra lecsap? - kérdezi Caelian, mielőtt rágyújtana egy cigarettára. - Nyilvánvaló, hogy ez a szemétláda tudja, hogyan juthat át a biztonsági rendszerünkön, és hogyan juthat be észrevétlenül a klubjainkba. Akár holnap is besétálhat ide, és lemészárolhat egy újabb...

- Várjatok. Ez az. - Lemerevedek, egy hatalmas kibaszott villanykörte gyullad ki az agyamban. - Biztos így jutott be.

Maximo összehúzza a szemöldökét.

- Hogyan?

- Ő is tag. Törzsvendég. Valaki, aki már járt a klubjainkban, és tudja, hogyan csináljuk a dolgokat, milyen szintű a biztonságunk. - Caelianra pillantok, aki a Zippo öngyújtója fedelével játszik. - Ez a köcsög így szúr ki velünk, mert ismer minket.

3. fejezet

LEANDRA

- Nem tudom eldönteni. Te válassz egyet. - Mira óvatosan két szövetdarabot fektet Alexius íróasztalára, miközben a homloka ráncolódik, ahogy tanulmányozza őket. A krémszínű szatén annyira klasszikus és romantikus. De a pezsgő selyem egyszerűen gyönyörű. Olyan elegáns. Úristen, ez nagyon nehéz. A tenyerével végigsimítja az anyagot, a határozatlansága nyilvánvaló abból, ahogyan a fejét tartja, és nem tud választani...

- Mit gondolsz?

Az asztalterítő anyagmintákat nézegetjük, mióta órákkal ezelőtt bezárkóztunk ide. Az évfordulós parti holnap este lesz, és Mira ma reggel úgy ébredt, hogy minden egyes döntésében kételkedik, a terítéktől a virágokig. Mindenben. Ennél közelebb még nem láttam őt az idegösszeomláshoz.

Két különböző szett bézs színű szalvétát veszek a kezembe.

- Azt hiszem, attól függ, melyik szalvétát választod. Időtlen bézs vagy jázminfehér?

- Ó, ez könnyű. Időtlen bézs. Nemcsak a neve romantikus, de az árnyalat is tökéletesen illik a barackszínű rózsákhoz. - Elveszi tőlem a szalvétát, és az egész arca felragyog. - Ó, Istenem, igen. A pezsgőselyem ezekkel a szalvétákkal elegáns romantikáról fog árulkodni, anélkül, hogy unalmasnak tűnne. Leandra, te egy zseni vagy.

Elmosolyodom. Ha bizonytalan vagy valamiben, kezdd azzal, amiben teljesen biztos vagy, és hagyd, hogy a döntéseid onnan szülessenek.

Mira egymás mellé helyezi a szalvétát és az asztalterítőt, majd egy lépést hátrál, hogy jobban megnézze.

- Az esztétika tökéletes - fordul meg, hogy megnézze a szoba túloldalán lévő asztalon elhelyezett kristályvázák sorát, amikor én egy egyszerű, hosszú szárú kristályvázát helyezek az általunk választott terítő- és szalvétakészlet tetejére, és finoman leteszem. Mira dús ajka meleg mosolyra görbül, és jóváhagyólag tapsol. - Imádom. Ó, ez olyan romantikus lesz. Már most sírva fakadok.

Átkarolom a vállát és megszorítom.

- Tökéletes lesz.

- Remélem is. Szeretném, ha ez az este minden és még annál is több lenne számukra. Olyan nagylelkűek és kedvesek voltak, hogy befogadták Maximót és engem, és sajátjukként neveltek fel minket. El sem tudom képzelni, mi történt volna velünk, ha ők nincsenek. - Egy kósza könnycsepp gördül végig az arcán, de gyorsan letörli az ujjával. - Még mindig rémálmaim vannak arról az éjszakáról.

- Az az éjszaka, amikor a szüleidet meggyilkolták?

A lány bólint.

- És a legidősebb bátyámat, Marcót. Néha tudom, hogy álmodom, tudom, hogy elkapott a rémálom. Más éjszakákon hideg verítékben, sírva ébredek, az álom olyan élénk, hogy még ébredés után is ott ragadok abban a szobában a szüleim véres testével. Egyes éjszakákon még mindig meglátogat Alexius anyja. - Mira összefonja maga előtt a karját. - Csendben besétál a szobámba, és csókot nyom a halántékomra. Legtöbbször úgy teszek, mintha aludnék, mert bizonyos értelemben tudom, hogy ez neki is megnyugtató.

- Annyira örülök, hogy ők vigyáznak rád.

Mira rám pillant.

- Neked nem volt senkid. - A hangja fájdalmasan hangzik, és ez tükröződik a szemében. - Nem volt senki, aki gondoskodott volna rólad.

Visszalépek és összekulcsolom magam előtt a kezem, miközben az iroda ablaka felé megyek. A reggel derűs éggel kezdődött, de a felhőket azóta idesodorta az süvöltő szél, és most árnyékot vetnek a kertre.

- Túléltem, és csak ez számít, nem igaz?

Halk sóhaj visszhangzik a hátam mögül.

- Így van. És hé, most már te is a család része vagy. Hozzámentél egy milliomoshoz, akinek rossz a hozzáállása, és beteges kapcsolata van a bűnözéssel és a bordélyházakkal.

Mira kuncog, de én csak mosolygok, a gondolat, hogy bordélyházakat üzemeltetnek, lassan lyukat váj a mellkasomba.

- Ó, a francba. Sajnálom - kér bocsánatot, és mellém libben. - Évekbe telt, mire megemésztettem az utolsó részt, így már nem zavar. És most azt feltételeztem, te is ugyanezt tetted néhány hét alatt.

Megnyalom az ajkam, és szórakozottan a fülem mögötti heghez nyúlok, végigsimítva a sérült bőrön.

- Már jóval azelőtt hallottam a Del Rossa fivérekről szóló pletykákat, hogy Alexius beletömte volna azt a borítékot a pincérnői egyenruhám elejébe.

- Mit csinált?

Ezúttal rajtam a sor, hogy kuncogjak, ahogy oldalra pillantok rá, és érzem, hogy az arcom felmelegszik.

- Bejött az étkezdébe, ahol dolgoztam, és egyenesen hozzám lépett, gyakorlatilag a falhoz szorított, miközben a nyakamba lehelt.

- Úgy hangzik, mint ő - mondja szárazon, és forgatja a szemét.

- Elővette a fekete borítékot, és az orrom alá nyomta, mondván, hogy huszonnégy órám van. - Az emlék olyan élénk, olyan részletes. Emlékszem a hideg futkosott a bőrömön, amikor a meleg leheletét éreztem az arcomon. - Abban a pillanatban tudtam, amikor a szemébe néztem, hogy el fog pusztítani.

Mira megböki a vállamat.

- Elpusztítani, jó vagy rossz értelemben?

- Erről még nem döntöttem. - Összeszedem magam, és nem vagyok hajlandó hagyni, hogy az emlék tovább lappangjon bennem. - Azt hiszem, nem kell arra gondolnom, hogy a testvérek a saját klubjaikba járnak. Erősen próbálom, hogy ez ne hangozzék kérdésnek, mégis biztos vagyok benne, hogy nem sikerül, de titkon azt szeretném, ha azt mondaná, hogy Alexius még soha nem járt a saját klubjaiban, ami abszurdum. Persze, hogy járt.

Mira kibontja a haját, kirázza a gubancokat.

- Mint nő, ebben a házban nem vagyok beavatott az üzleti ügyeikre vonatkozó információkba. Hihetetlenül titkolóznak mindenről, és többször megfordult már a fejemben, hogy ezek a keményfejűek az Illuminátusokat irányítják, vagy maga az Antikrisztus áll az alkalmazásuk alatt. - Szőke haját az öklébe szedi, és kusza kontyba fogja, a karját pedig a csípőjére teszi. - De ahelyett, hogy megbékélnék azzal, hogy semmit sem tudok arról, ami ebben a házban történik, gondoskodom róla, hogy legyen itt egy pár szemem és fülem.

Tátogok.

- Ez most komoly?

- Hát persze. - Megvonja a vállát, és úgy fintorog, mintha most tettem volna fel a világ leghülyébb kérdését. - Ezekkel a fickókkal élek együtt, Leandra. Ha valami szarság történik, biztos akarok lenni benne, hogy tudom, mi az.

- És mit tudsz te a Myth-ről?

- Ó, a Myth a szexklubok krémje. Biztos vagyok benne, hogy hallottad a pletykákat.

- Hallottam. De mivel a város másik feléről származom, az utcákon terjedő pletykák inkább az alsóbb osztályú klubokról szóltak.

Mira megfogja a kezem, és a bőrkanapéhoz vezet, leül az ülőke szélére, és mindkettőnknek tölt egy pohár whiskyt a kristálykancsóból. Átnyújtja nekem az enyémet, mielőtt hátradőlne.

- Amit én tudok a Mythről, az az, hogy gazdagabbnak kell lenni, mint Elon Musk, és hatalmasabbnak, mint az elnök, hogy befogadjanak. A szerencsejáték ennek a családi vállalkozásnak a gerince, legalábbis az évek során ezt figyeltem meg. Bár a Myth egy szexklub, szerintem a póker és blackjack asztalok jelentik a fő attrakciót. Ott a férfiak kiveszik a farkukat, hogy kiderüljön, kié a nagyobb. - Belekortyol a whiskyjébe, és összerándul, ahogy lenyeli. - Azt kell mondanom, hogy egyszer hallottam Alexius és Nicoli beszélgetését, és úgy tűnik, jól gondoskodnak a lányokról, akik nekik dolgoznak.

- Mit hallottál? - kérdezem, erősebben szorongatva a poharamat.

Az ajkába harap, és elgondolkodva néz végig a szobán.

- Az egyikük hirtelen megbetegedett, és el kellett távolítani az epehólyagját. Alexius kifizette Chicago egyik legjobb sebészét, hogy megoperálja, és a legjobb gyógykezelést kapta. Abból, amit hallottam, Alexius semmit sem sajnált, hogy jól gondoskodjanak róla.

Egy fénysugár tör át a féltékenység dúló felszíne alatt, amely kezdi kiszívni az összes oxigént a tüdőmből.

- Gondoskodik róluk - motyogom, miközben lenézek a poharamra és az örvénylő borostyánszínű folyadékra.

- Ami az alkalmazottait illeti, igen.

- Lehet, hogy van itt szemed és füled, Mira, de a hatóköröd nem terjed túl a birtok biztonsági kapuján. Nem tudjuk, mi folyik a Myth falai mögött. Nem hiszem, hogy valaha is fogjuk.

Istenem. A gondolattól hányingerem lesz, kegyetlen képzeletem kínzó képeket mutat Alexiusról, amint a gyönyörű nők tökéletes testébe burkolózik. Logikus, hogy egy olyan férfi, mint ő, a közmondások között kóborol, olyanokat keresve, akik kielégíthetik az éhségét. Alexius több, mint egy egyszerű ember, ostoba és naiv lennék, ha csak egy pillanatra is azt hinném, hogy elegendő vagyok számára.

Soha nem leszek elég, nem számít, hogy milyen bőséges a ruhatáram, vagy milyen messzire vagyok hajlandó elmenni a testemmel, hogy a kedvében járjak. Egyszerűen nem vagyok elég ahhoz, hogy egy olyan ragadozót, mint Alexius, egy életen át kielégítsek.

Mira megérzi a változást, és aggódva néz rám.

- Ne menj oda, Leandra. Soha semmi jó nem származhat abból, ha hagyod, hogy az elméd odamenjen. Sötét és magányos, ott senki sem fog érted menni. Ha itt boldogulni akarsz, nem csak túlélni, hanem gyarapodni is, el kell felejtened mindent, amit valaha olvastál vagy hallottál a szerelemről és a romantikáról. Felejtsd el azt a fajta szerelmet, amiről akkor álmodtál, amikor algebrát kellett volna tanulnod az órán. Az az egész amerikai álom a fehér kerítéssel, két gyerekkel és egy Yorkshire terrierrel, aki körbe-körbe szaladgál, itt nem létezik. Itt soha nem is fog létezni. Akkor nem, ha a szíved az egyiküké.

Találkozom az együttérző tekintetével, világoszöld íriszeiben valami ismerős villan fel. Mintha mindent át tudna érezni, ami én vagyok, valahogy azonosulni tudna vele.

Lehajtja az utolsó korty whiskyt, összerezzen, és hagyja, hogy a tekintete a kezében lévő üres pohárra telepedjen.

- Ezeket a testvéreket nem lehet megszelídíteni, Leandra. Lehet, hogy a szívük elérhető, de ez nem jelenti azt, hogy az ereikben folyó vért irányíthatod. És a Del Rossa vér mélyen folyik. Vad, sűrű és ördögi, olyan történelemmel, amely mindig meg fogja határozni, hogy kik ők.

A szavai végigkarcolják a szívemet körülvevő üvegfalat, amelyek a legkisebb nyomásra is összetörhetnek. Egy védőréteg, amely képtelen ellenállni a Del Rossa vér erejének. A vérnek, amely a férjem ereiben folyik, a vérnek, amely felmelegíti a férfi húsát, akibe beleszerettem.

- Soha nem jártam még a Mythben - folytatja Mira, kirángatva a gondolataimból. - És biztos vagyok benne, hogy Maximo szívesebben húzná ki a fejét a seggéből, minthogy a kishúga valaha is belépjen azokon az ajtókon.

Kuncogok.

- Hibáztatod őt ezért? Az egy szexklub.

- Én pedig felnőtt nő vagyok, aki meg tudja hozni a saját döntéseit. Itt az ideje, hogy a bátyám és mindenki más is felismerje ezt.

- Úgy érted, hogy mindenki más...? - Összehúzom rá a szemem, de ő nem vesz tudomást a tudálékos tekintetemről.

- Úgy értem, minden seggfej, aki ezen tető alatt lakik, és azt hiszi, hogy szükségem van arra, hogy helyettem hozzák meg a döntéseimet. - Újabb adagot tölt magának. - Meg akartam kérdezni, Alexius nem viselkedett furcsán veled az elmúlt napokban? Furcsábban, mint máskor.

Gondolom, nem én vagyok az egyetlen, aki észrevette. Alexius a legjobb napján is sztoikus és irányító. De mostanában másképp viselkedik. Zavart. Zárkózott. Az egyetlen alkalom, amikor tudom, hogy teljes figyelmét rám irányítja - az egész figyelmét -, amikor emlékeztet arra, hogy milyen szorosan hozzá vagyok láncolva, amikor bebizonyítja, milyen könnyen belefulladhatunk egymásba. Mint ma reggel, amikor a hálószobája ablakánál dugott meg, miközben az egyik testvére a kertből figyelt minket. Még mindig érzem a keze szorítását az állkapcsomon, a hideg üveget a meztelen mellemen, miközben a kemény teste az ablakhoz szorít, a farka a puncimat feszíti, és addig telít, amíg fáj. A birtoklása felettem feltétlen és mámorító, valami, amiről nem vagyok benne biztos, hogy képes leszek elengedni, ha egyszer véget ér az együtt töltött időnk. Minden alkalommal, amikor ajkaink összecsapnak, nyelvünk párbajozik, és testünk a kéj általunk meghatározott ritmusában ringatózik, egyre nyilvánvalóbbá válik, hogy lelkünk vagy a mennyben teremtődött eggyé, vagy a pokolban égett és formálódott. Az, ahogyan ismer - pontosan tudja, mit akarok és hogyan akarom -, és hogy minden elvárásomnak képes megfelelni, minden egyes átkozott alkalommal teljesen levesz a lábamról.

Felhevült bőrpír terül szét a mellkasomon, amikor a testvérre gondolok, aki ma reggel látott minket. Imádtam. Az izgalmat, hogy néznek, hogy valaki más is beindul attól, ahogy dugunk. Fantáziál arról, hogy közénk áll vagy részt vesz benne.

Vajon Mira tud a testvérekről és a megosztás iránti szeretetükről? Ha van szeme és füle itt, ahogy mondja, akkor logikus, hogy tud róla. És ha igen, akkor feltételezhető, hogy semmi gondja sincs vele?

Megköszörülöm a torkomat.

- Ő... elterelődött a figyelme, azt hiszem.

- Vajon mi folyik itt? - Mira végigsimít az állán az egyik ujjával. - Mindannyian idegesnek tűnnek, mintha arra várnának, hogy ledobjanak egy bombát.