AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

Őszi utazások a vörös postakocsin

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-12-9

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Krúdy Gyula

Őszi utazások a vörös postakocsin

Tartalom

Krúdy Gyula

Őszi utazások a vörös postakocsin

Első rész  Isten veled, ifjúság!

I.  A vörös postakocsi elindul

II.  A budai vár fehér asszonya

III.  Korunk hőse

IV.  Útban. A fehér lónál

V.  Rezeda úr levelezése az ismeretlen pozsonyi grófnőkkel

VI.  A budai széphölgyek története

A borkereskedő története

Második rész  Szép álmokat, szegény tatár

VII.  Kázmér a nők kezébe kerül

VIII.  Pesten nem divat az emlékkönyv

IX.  Bánatos estély

X.  A tél

Harmadik rész  Az élet eliramlik

XI.  Faust nevenapja

XII.  …Az élet eliramlik…

Negyedik rész  Nem boldog a magyar

XIII.  Egy különös ember

XIV.  Különböző rejtelmes ügyek

XV.  Madame Louise kártyái

XVI.  A vörös postakocsi pihenése

Végszó

Első rész
Isten veled, ifjúság!

I.
A vörös postakocsi elindul

Alvinczi Eduárd született 1830-ban és református vallásban, ezt írják róla abban a könyvben, ahol az aranysarkantyús vitézek nevét feljegyzik; holott Alvinczi Eduárd már régen elmúlott százesztendős és némely hízelkedő tányérnyaló szerint a százhuszadik életévét is betöltötte, mert ez oly ritkaság az emberek történetében, mint a fehér holló.

Külsejére nézve Alvinczi hasonlított ama sátorlakó és pusztákon növekedő ázsiai törzsek véneihez, akik sohasem öregednek meg végleg. Csontosak, barnák, napszárítottak, széltől edzettek és vihartól kérgesek, mint a régi idők tatár kánjai, akik nyeregben szoktak végleg elszundikálni. Sátoros cigányok között találni ily száraz, csontos öregembereket, akik sohasem változnak, mindig egészségesek és az időjárás zordsága mulattatja őket.

Így Alvinczi körülbelül ötven esztendő óta egyforma külsejű volt. Barna, mint a füst és nyugodt, mint egy pusztai pásztor.

Sohasem sietett, mindig lassan, meggondoltan evett, nadrágszíjat viselt a frakkja alatt és karjának olyan izmai voltak, hogy bátran birkózhatott volna; olyan egykedvűen szivarozott szobájában, mint aki már mindent tud az életben; ugyanezért csak az előkelő származású vagy nemeslelkű embereket szerette, mint az igazmondást.

Talán bizonyosan senki sem tudta a napot és évet, amelyen Alvinczi született. (Egy öreg inas állítólag a titok birtokában az őrültek házában meghalt.) A titokzatosságot növelte tán ez a körülmény, amely titokzatosság Alvinczi Eduárd alakját mindenkor körülvette.

Avagy talán a gazdag és előkelő úri férfiú – aki úgy szoktatta maga körül az embereket, hogy jutalmat adott annak, aki néki jó reggelt kívánt, mindenért és mindenkinek igyekezett borravalót dobni – némely takarékossági szándékból titkolta el születése napját? Ede névnapján úgysem lehet mozogni a fogadóban, ahol Alvinczi meghúzódott, és a portás reggeltől estig hordta a táviratokat.

Estefelé Alvinczi elővette a nagy könyvet, ahová ismerősei és barátai voltak feljegyezve egy-két sajátos megfigyelés kíséretében, ahogyan naplót vezetett azokról a versenyparipákról is, amelyek a bécsi és budapesti gyepen állandóan futkározni szoktak.

A terjedelmes könyvből nemcsak a lovak természetét tudta kiismerni, de az emberekét is, akik Ede napján hódolatukat és szerencsekívánataikat kifejezték.

Alvinczi Eduárd nevelte a legtöbb tányérnyalót Magyarországon és Ausztriában. Hadakat állíthat vala a semmittevőkből, akiket bőséges ajándékaival munkakerüléshez szoktatott. Tömérdek éhes szempár kísérte lépteit és százakra megy azon naplopók száma, akik minden alkalmat megragadtak, hogy Alvinczinak jónapot kívánjanak. Ugyanezért, a legenda szerint, Alvinczi születésnapját egymagában, kristálykehellyel a kezében, zárt ajtó mögött szokta megünnepelni és nevetett magában, hogy tisztelői nem tudják e napot, midőn jogcímük volna kezüket ajándékért nyújtani.

A bécsi fogadó, ahol Alvinczi lakott, hetenként többször marhapörkölt és gulyásillatú volt, mikor is az öreg férfiú barátai számára táblát terítettek.

A nőket a maga módja szerint kedvelte. Soha sem kelt fel korábban egyetlen nő miatt, viszont titokzatos kalandjai oly átlátszóak voltak, mint az üveg. Talán egy-két nőt kedvelt, képzelődő színésznőket, előkelőség után áhítozó zsidóasszonyokat, bár a vagyonát szívesen odaadta volna, ha egy osztrák főhercegnő rámosolyog.

Azazhogy talán a vagyonát mégsem adja oda.

Ez az ember, aki több millió korona borravalót szétosztott, pontosan tudta a pénz értékét. Ajándékkal és hideg előkelőséggel közelítette meg a nőket, egyiknek se mondta, hogy szereti, de titkon úgy áhítozott, mint egy szegény jogász. Különös pályafutása alatt – a régi években sokat álldogált játékasztalok körül és a zöld gyepen, kalandos spekulációkat hajtott végre, amíg végre csaknem fejedelmi vagyon birtokához jutott – megtanulta arcát és arckifejezését konzerválni. A nagy kártyások és hazardőrök mesterkélt nyugalma ült homlokán, amely póz végül természetévé lett. Elfelejtette a nevetést, szeme sohasem tükrözött meglepetést, leereszkedően nyúlt a szerencse után, ám akkor sem mutatott csodálkozást, ha balszerencse érte.

Kártya, versenyló és a tőzsde, amely dolgok bizonyosan sokat foglalkoztatták, látszólag mint érdektelen, unaloműző és haszon nélküli időtöltések szerepelnek életében. Mindig oly leereszkedő közönnyel játszott a kártyával és a szép nőkkel, mintha állandóan öreg hercegasszonyokkal csinálna néhány tric-partit az unalmas estély folyamán, egy régi arisztokrata ház langyos szalonjában.

Míg a kártyának módfelett imponált a hideg bánásmód, és éppen azért igyekezett szolgálatára állam, mert megvetőleg keverte; addig a szép és elkényeztetett dámák (akikért titkon csaknem meghalt) különös udvariasságát, furcsa hódolatát és gyermekekkel szemben szokásos, megbocsátó viselkedését, határozott ellenszenvvel fogadták.

Nem is kísérte itt szerencse lépteit, ahol az üreszsebű kalandorok is kinyújthatják kezüket a legszebb rózsák után. (Csupán néhány öreg, elszegényedett grófnő imádkozott szívből érette, akik már senkitől sem kaptak figyelmes ajándékot, csupán Alvinczi Eduárdtól.)

Alvinczi tehát alvilági mosollyal nézte hosszú életén a férfiakat, akik a nőknek léha és ostoba bókokat tudnak mondani, táncolnak velük (ő egymagában táncolt néhanapján) és korán reggel lovagolnak a Práterben, hátha arra jön valaki. Ha valaha megállott volna is valamely csukott palota ablaka alatt holdfényben és nyugtalanságban, még önmagának sem vallja be ezen gyengeségét.

Ugyanezért már nem törődött vele, hogy tisztelői százhúszévesnek mondják, a fogadóban «az öreg úrnak» nevezik és a nők bölcsnek és higgadtnak vélik, tanácsot kérnek tőle és nem rejtegetik szerelmi ügyeiket, olykor különös kérdésekkel lepik meg: mondaná meg, hogy milyen ember a fiatal X vagy Y…, holott százhúsz esztendős korában is oly epedve gondolt néha egy cseh grófnéra vagy egy színházban látott hölgyre, hogy gyakran kénytelen volt elutazni a megszokott fogadóból, a kedves Bécsből és Budapestre jött, ahol belefáradhatott az erszény nyitogatásába.

Bécs volt a városa, bár régebben az egész világot bejárta. De sem a skót vadászkastélyok hűvös kandallóinál, sem a francia tengerpart nyakékeinek szikrázásában, Párizsban vagy Zemplén vármegyében: nem feledte Bécs ezeresztendős falait, kanyargós belvárosi utcáit, sörházszagú kis térségeit, hórihorgas, fehér ablakrámás házait és a lakosság különös úri eleganciáját, amely oly nemes a pesti világhoz képest, mint a Habsburgok lakószobái a pesti milliomosok palotáihoz hasonlítva.

Talán maga sem tudta teljes bizonyossággal, hogy miért fűzi oly rajongás Bécshez, hogy szinte az egész életét ott tölti vala a Hofburg környékén és a nagy Opera árkádjai alatt, a mohos Josefplatzon és a Graben boltjai előtt?

Napfényes délben, amikor a hó csikorgott a Ringen és a fák tündököltek a prémjeikben, mint az alattuk sétáló asszonyok, néha idegen utazó módjára ment át a Burg egyik kapuján, hogy szemügyre vegye, vajon mit csinál Ferenc József és a vártán a zsandár, a kolosszális szobrok és a császári katonai iroda ajtaja előtt, kinek a fogata áll.

Bár Rákóczi Ferenccel tartott atyafiságot, mindig bizonyos áhítatos érzéssel lépkedett el az érclovagok mellett és a diadalkapun át csendesen elballagott. Bár korántsem volt szentimentális férfiú, egy régebbi belvárosi ház előtt ábrándozva megállott és ha kanárimadarat látott valamelyik ablakban, egy szelídlelkű bécsi nő jutott eszébe, aki májusban fehér szoknyában táncol Grinzingben, míg télen egy régi aranymívesboltban fehér kezéből árul antik ékszereket, amelyeket hajdani hercegek viseltek.

Örült a bécsi életnek, mint egy regényhős…

Örült a fénylő sörnek a Spattenbreinél és a csontos marhahúsnak Meissl és Schadennál; István tornyánál, Riedlnél főzik a legjobb kávét és Sacherné árulja vendégeinek a legszebb gyümölcsöt. Csak azokat a fogadókat kerülte el, ahová a pestiek, illetőleg az úgynevezett magyarok szoktak megszállani Bécsben. A Bristol és a Grand Hotel sohasem látta hősünket. Igen jól ismerte már a pestieket s azok is őt. Ők ágytól és asztaltól régen elváltak egymástól. (Alvinczi néha Pestre ment, hogy a nem szeretett lakosság pénzét elnyerje a lóversenyen.) Ismerte a helyeket, ahol a régi népénekesek utódai produkálták magukat, szerette a fiákeresek kürtőkalapját, a borházat, amely a Rotenthurmgasséból megközelíthető és a csatornán túl fess leányok jönnek estefelé a hivatalokból, üzletekből. Kábító illata a zöldségpiacnak és a boltok esti fényessége, a nők cipőinek villogása és a sottis szoknyák ránca, kedélyes pékek és napfényes, széles körutakon vígan hajtó kocsisok…

És a Habsburgok, a bécsi asszonytípust képviselő főhercegasszonyok és a polgárias főhercegek, akik oly urak ebben a városban, mint sehol a világon az uralkodók: áhítattal töltötték el, mert csak egy dolog imponált neki a földön: a nagyuraság.

A játéktól olyanformán vett búcsút, mint egy varróleánytól, nem ment el a találkozóra. Sajnos, ezt nem tehette a nőkkel, akik után vágyakozott, mert sohasem adtak randevút. Kénytelen-kelletlen tekintélyes, nevezetes és tiszteletreméltó öreg úr lett, pedig leginkább az lett volna a kedvére, ha egy megcsalt leány megmérgezi magát valahol miatta a külvárosban. Úgy megvetette a nőhódító férfiakat, hogy keserű ízt érzett a szájában, holott misét mondatott volna Maria-Zellben, ha ismeretlen nőtől igazi szerelmeslevelet kap. Öreg tatár kán lett, aki merev és mozdulatlan arccal megy el a tánchely mellett, hol a törzs fiatal női félig mezítelenül lejtenek. Még arra is ügyelt, hogy Anton, az öreg bérszolga sohase hallja fütyörészni. A Habsburgok a Hofburgban nem tarthatják vala szigorúbban a spanyol etikettet, mint nem messzire a császári vártól egy kis fogadóban egy aranysarkantyús magyar úriember arra vigyázott vala, hogy a pletykának, szóbeszédnek anyagot ne szolgáltasson.

Holott a belvárosban mindenki tudta, hogy majdnem valamennyi kockás szoknyát észrevesz az utcán, csak nem árulja el.

A kocsijából az összes sétálgatókat ismeri, s örül, ha egy kövér barnának véletlenül meghallja a keresztnevét.

Csak annyira nyakas kuruca a nőknek, mint az öreg Ferenc Józsefnek, akire azért haragszik, mert nem barátkozik vele. Ha egyszer eljönne az öreg a fogadóba, és vele ebédet enne, mindjárt másképpen állana a helyzet. Ámde Ferenc József ez idő tájt már nem járogatott csupán családi körbe, és olyan gőgös ember volt, hogy még Alvinczin is túltett, Európa legelső gavallérjának tudta magát.

Így aztán a gazdag Alvinczi barátai legtöbbnyire azon bécsi urakból tellettek ki, akik bizonyos oknál fogva maguk is «haragba voltak» Ferenc Józseffel. Részint koruk, részben szegénységük, olykor súlyos adósságaik a falusi levegőt javasolják számukra, ám ők nem mozdulnak a bécsi Glacisról, mert haragban vannak a császárral és átszellemülve, mohón hallgatják az udvari híreket, mintha csak tőlük, beleegyezésüktől függne, hogy mikor legyenek maguk is személyes szereplői az udvari eseményeknek.

Így ült Alvinczi piros Garibaldi-ingben a szobáiban és játékot, nőt feledve, mindennap megkérdezte, mit csinál a császár a Hofburgban?

(Talán ugyanezt teszi Ferenc József is, ha lakik némi udvariasság e kemény és zordon férfiúban.)

Majd ellenőrizte a császár cselekedeteit és fejcsóválva hallgatta a. kiszivárgó híreket. Egy alkalommal tudomására jutott, hogy a császárt kínzó köhögés ébreszti fel álmából. Bár, mint említettem, nem voltak jó viszonyban egymással, Alvinczi sürgősen kikérte a leghíresebb professzorok véleményét Ferenc József betegségéről.

Máskor az ezerajkú pletyka egy különösebb hírt sodort Alvinczihoz, mint a szél kergeti Bécs utcáin az őszi falevelet.

Arról volt szó, hogy egy bizonyos udvari színésznő, akit széltében-hosszában úgy emlegetnek, mint Ferenc József személyes ismerősét, pénzzavarba jutott.

Alvinczi méltatlankodva csóválta magában a fejét, míg barátai, a «császár haragosai», nyugtalankodva itták feketekávéjukat. Délutánonként különböző híreket hoztak a városból a mindinkább elboruló Alvinczinak.

– A császár ugyan nem éhezteti ismerősét, de Ferenc József sohasem tudja, hogy milyen értéke van a pénznek. A múltkoriban is fejedelmi drága porcelánkészletet ajándékozott a nagyon tiszteletreméltó hölgynek, de állványról, amelyre a porcelánokat elhelyezze, nem gondoskodott. A császárok nem tudják a polgári élet apró-cseprő bajait. Honnan tudná azt az ausztriai császár, hogy a mészárosnál a számla összegyűl? – mondta gróf Kinsky, akinek könnybe borult a szeme, ha udvari kocsit látott Bécs utcáin.

Egy jégszürke öregúr, aki az udvari színházak körül megilletődve szokta nézegetni a színészeket és színésznőket, már pontosabb híreket hozott.

– Potom tízezer forintról van szó. Ezért van árverés kitűzve a nagyrabecsült művésznő bútoraira. Természetesen, ezt senki sem merészeli a császár tudomására hozni. Vajon ki volna ily tapintatlan? Legkevésbé nyithatja szólásra száját a szóban forgó drága úrnő. Így megeshetik az a példátlan, történelemben elő nem forduló eset, hogy elárverezik a művésznő bútorait.

Alvinczi hosszadalmasan fújta a füstöt szivarjából, amíg körülötte a különböző hírek csapkodtak sirály módjára.

Alvinczi a papucsa orrát nézte, aztán az antik óra mutatójára függesztette a szemét. A jelenlévő öreg barátok tudták, hogy ez jeladás a távozásra.

Majd alkonyattal Alvinczi titokzatosan elhagyta a régi fogadót. Gróf Kinsky, aki legjobban ismerte Alvinczi Eduárdot, szokás szerint a fogadó körül lebzselt. S így szólott egy nyugalmazott udvari tiszthez.

– Eduárd zsebében tízezer forint van. És viszi S. Katalinnak, hogy kisegítse pénzzavarából.

Többet nem beszéltek a dologról, mégis néhány nap múlva senkit sem lepett meg Bécsben a híradás, hogy a császár kitiltotta Alvinczi Eduárdot a rendőrhatóság útján Bécs városából, mint az alkalmatlan idegenekkel szokták.

– Fogjanak be a vörös postakocsiba – intézkedett Alvinczi Eduárd a régi fogadóban, és olyan nyugodt volt, mint mindig életében. Szokása szerint kocsin tette meg az utat Magyarországba, mert a vonatokat a kereskedők és kupecek használják.

– Isten veled, szerelem, Bécs, érintetlen főhercegnő és drága ifjúságom – szólt Alvinczi és egy keskeny szürke sáv látszott a szakállában, amely azelőtt nem volt ott.

Szent Genovéva napját jelezte a kalendárium, és nagy tél volt abban az esztendőben.

II.
A budai vár fehér asszonya

Ferenc József Budára jött. Régi haragosa, Alvinczi Eduárd felhasználta ezt az alkalmat, hogy kikémlelje a király budai dolgait. A király Pesten is férfinak számított még.

Ez esztendőben, hosszú évtizedek elmúlása után, ismét a régi magyar tél látogatott el az országba. A tél az egykori Magyarországon a pihenés, nyugalom és a szelíd öröm évszaka volt. Jó volt a tél, mint egy öregember; szakállából bőségesen szitálta a havat és majoránnás füstök szálltak az égboltozatra.

Tehát ez a régi tél tért vissza és Pesten mihamar megszűnt a közlekedés. A budai vár körül ellenben szorgalmas munkáskezek takarították a havat, mert a király éppen Pesten volt.

Ebben az időben történt, hogy egy éjszakán megjelent a budai várban a «fehér asszony», akiről annyi mindenféle mesét hordtak össze az öreg udvari cselédek a bécsi Hofburg kapuja körül álldogáló kulmbachi sörházban. A fehér asszony megjelenése azért is rendkívüli, mert idáig még sohasem hagyta el a bécsi Burgot, most jött első ízben a Habsburgok után Budára. Pontosan és körülményesen fel van írva a fehér asszony budai látogatása egy bizonyos pesti úrnő, madame Louise naplójában, onnan olvasta e sorok írója. A hitelesség kedvéért legjobb, ha szószerint idézzük az idevágó részeket.

«Lujzát este nyolc órára rendelte magához őfelsége, amikor is éneklését majd meghallgatja. A nagy téli idő miatt Sándor három lovat fogott be kocsijába, mert méteres hó borította az utcákat. Én a tigrisbundámat vettem fel, valamint gondoskodtam a szokásos lábmelegítőről is. A kocsi a Vérmezőn állott meg, a bástyalépcsőnél, Lujza fehér uszályát a kezébe vette, és én megcsókoltam a homlokát.

– Viseld magad bátran, kedves barátnőm.

Lujza sietve ment fel a lépcsőkön, én a kocsi sarkában elbóbiskoltam, a moszkvai palackok helyes beosztással adták a meleget. Szokás szerint megjelent álmomban nagyapó, vörös honvédsapkájával, és krétával lutriszámokat írt a falra. Arra ébredtem, hogy a hóesés dudorász a zárt kocsi körül, egyhelyben állunk, mintha már betemetett volna a havazás. Nagy messzeségben látszott egy gázlámpás a Vérmező felé, különben olyan nyugtalanító csend volt, hogy ijedten vontam elő mellénykémből órámat, amelyet a perzsa sahtól kaptam ajándékba. A félhomályban csak annyit láthattam, hogy a mutatók egymás felett állanak. Most valahol nagy messziségben, tán a másvilágon ütött egy torony. Lassan számoltam az óraütéseket. Tizenkettő volt.

Megrázkódtam és hirtelen jeges borzalom futott végig tagjaimon, bár a palackok kifogástalanul működtek. Teremtő isten, mi történt velem, mi történt Lujzával?

Hosszú időbe került, amíg a fiáker ajtaját ki tudtam nyitni. A hóesés közepéig eltemette a kocsit, az ajtó nehezen engedett és térdig süppedtem a kocsilámpa körül a rózsaszínű hóban.

– Sándor – szólítom a kocsist jobbról s balról. Senki sem felelt, csak a nyerges ló emelte fel a fejét és megrázkódott a takaró alatt.

Fatális helyzet, gondoltam magamban, és hírneves hidegvérem akkor majdnem cserbenhagyott. (Egyszer egyedül lovagoltam egy téli éjszakán egy pusztai úton, drága szerelmesemet, Eleméremet hiába kerestem a tanyán, bánatomban hazafelé zötyögtettem fájó szívemet, szomjas ajkam keserű volt a csóktalanságtól, bár érne valamely szerencsétlenség… Körülbelül így éreztem magam az éjszakai Vérmezőn, pedig már elmúlt húsz esztendeje, hogy Elemértől halkan búcsút vettem.

Fatális helyzet volt, ismétlem, mert bizonyos felelősséget éreztem a barátnőmért, akinek énekóráját őfelsége előtt ismét a derék Bolfrász eszközölte ki, akinek annyi hálával tartozom. Én már nem óhajtok szép és ifjú lenni, bár a szerelmet korántsem vetem meg, mint öreg barátaim hiszik, akik azt gondolják, hogy egész nap a kályha mellett ülök. Ó, nem, kedves Krúdy, aki valamikor e lapokat olvassa és életem regényét megírja. A szerelem ez években még oly varázslatos valami volt, hogy havonta cseréltem a vőlegényeimet… Ámde Lujzát őszintén szerettem, az ő nemes, önfeláldozó barátsága révén jutottam a kedves «Bimi» ismeretségéhez, aki csaknem egy esztendeig olvasott fel költeményeket esténként.)

Céltalanul tipegtem-topogtam a Vérmező havában. Gyilkosoktól, rablóktól féltem, eszembe jutott a gyermekkori jóslat, hogy nem halok meg ágyban és az éj oly csendes volt, mint a temető.

Mennyi idő múlott el?

Fenn a bástyalépcsőnél gázláng libegett, mint az álomtalan lelkiismeret. Egy nyúlánk férfitermet és egy sápadt, életunt arc tűnt fel a lámpás fénykörében, aztán közelgő lépések hallatszottak a lépcsőn.

Csaknem az első pillanatban felismertem Rezeda Kázmért, egy hóbortos költőfélét, azt hiszem elzüllött életet folytató férfiút, akit többször láttam Budán az utolsó tíz esztendőben, mindig tele volt nyavalyával, boldogtalan szerelemmel. Sohasem vette észre, hogy lábam olyan, mint a szarvasé és Milán király térdepelt előtte. Még arról sem érdeklődött, hogy kik szerettek az uralkodóház férfitagjai közül. Haszontalan, iszákos fráter volt e Rezeda, bizonyosan az árokban fog meghalni.

Most azonban határtalanul megörültem neki.

Néhány év előtt, karácsony tájékán karonfogva sétáltam a hómezőn a Kutyavilla körül Kázmérral, akit végkép elfelejtettem; mily drágalátos dolog volt, a hóra leülni és mindenféle figurákat rajzolni; a nap vörösen szállott le a dermedt Dunába…

Talán részeg Rezeda úr, mert hallottam, hogy ezt meg szokta cselekedni. Félve szólítottam meg a kocsi mellől.

– Rezeda úr, hol jár maga erre, ahol a madár sem jár?

Unottan végigmustrált és korántsem csodálkozott.

– Valami fehér asszony járkál a Várban, azt lestük néhányan a kert felől. Gráciász barátom váltig esküdözött, hogy fehér asszonyt látott egy folyosói ablak mögött.

(Én már tudtam, hogy az a fehér asszony nem lehet más, mint Lujza barátnőm.)

– Nos, és ön nem látta a fehér asszonyt?

Legyintett és havas bajusza alatt dünnyögött:

– Ostobaság… Megyek egy forró grogot inni a Vérmező túlsó oldalára.

Összetettem a kezem és lehetőleg tágra nyitottam a szemem.

– Rezeda úr, ön lovag és úr, nem utasíthatja vissza egy nő esdeklését.

– Egy nő?… – mormogott epésen, de ügyet sem vetettem a szemtelen megjegyzésre. Nem maradhattam egyedül tovább e késői órában, azt hiszem, hogy sírás lett volna a dolog vége.

– Én itt várok valakire… egy hölgyre. Kocsisom eltűnt, ne hagyjon magamra.

– Nem értek a lóhajtáshoz – felelt cinikusan.

– A hajtást majd csak bízza rám, uram, elhajtom én a fiákert. De értse meg, uram, az éj zordon és ijesztő, nem maradhatok magamra.

Rezeda úr darab ideig gondolkozott:

– Félek, hogy bezárják az Arany Golyót, ahol a legjobb grogot kapni Budán.

Így szólt különös ismerősöm, de azért mégis helyben maradt. Egy szivart kotort elő a zsebéből, fogával csattantotta le a szivar végét, lassan, füstölögve rágyújtott.

– Hát kire vár? – kérdezte flegmatikusan.

– Barátnőm, K. Lujza estére a Várba volt hivatalos, hogy néhány magyar dalt énekeljen a felség előtt…

Szemmel látható volt a változás, amely Rezeda úron végbement. Színházban, régi operettekben vannak hasonló jelenetek, amikor a darab csattanója felé közeledik. Közelebb lépett hozzám és alig hallhatóan kérdezte:

– K. Lujza a Várban van?

Majd mindenféle sértő szavakat mondott barátnőmről, amelyeket nem mertem visszautasítani, még kitelik ettől a bolondtól, hogy szerelmes Lujzába, aki a legnemesebb hölgy volt Budapesten. Toporzékolt a hóban és fenyegetőleg hadonászott.

– Ez bizonyosan az ön műve, Madame. Valamelyik udvari embernek megtetszett a művésznő és ön erre a Várba csempészte.

Nem arra való naplóm, hogy egy féleszű, tébolyodott férfinak a kitöréseit feljegyezzem. Bizonyos elégtételt éreztem, hogy a férfiak még mindig olyan szerelmesek, mint a regényekben. Lám, ez a cinikus, taplószívű Rezeda milyen meglepő érzéseket hordozott magában az éjjel a Vérmezőn! Az élet tele van csodákkal. Nem is tudom, hogyan fogok majd egykor belenyugodni, hogy nékem is meg kell halni!

Lehetőleg csillapítottam a féktelen és szenvedélyes férfiút, aki végül síró hangon nevezett el mindennek, amit alig szoktam meg.

Végül megjelent a lépcsőn Lujza bundás, fehéruszályos alakja, mögötte kocsisunk, Sándor. Lelkendezve elébe futottam.

– Drágám, ez az útonálló…

Rezeda úr levett kalappal, meggörnyesztett fejjel, papírfehér orcával nyitotta ki Lujza előtt a hintó ajtaját. Olyan volt, mint egy jó inas vagy egy boldogtalan szerelmes.

A kocsiban Lujza zokogva a keblemre borult.

– Hallatlan kalandom volt – pihegte. – Eltévedtem a hangverseny után a palotában, sötét szobákban, néma folyosókon bolyongtam, megijedtem a saját tükörképemtől, elájultam a lépteimtől, azt hittem, hogy élve nem kerülök ki a palotából, mert rémesen kopogott a várta a folyosón, és a családi arcképek megragadták a hajamat…

Valóban gyönyörű volt Lujza e percben, azt el lehet ismerni. Nagy, könnyes szeme sírva és nevetve beszélt, zengő ajkán perdültek a szavak, mint kis aranycipős tündérek és a válla vakított.

– Ki volt az a félbolond férfi az imént? – kérdezte Lujza érdeklődve.

– Nyomorult, minden utadba került férfit észreveszel? – mondtam nevetve.

– Úgy állt, mint a hóhér, féltem, hogy belémharap…

– Beszéljünk komoly dologról – intettem. – Mennyit kaptál?

– Száz forintot, mert a felség nem tudja a pénz értékét.

– Dehogynem.

Mire szerencsésen hazaértünk. Teáztunk és a jövőt terveztük.

Nem is csodálnám, ha reggel az Egyetértésben azt olvasnám, hogy egy akasztott férfit találtak Budán, a Vérmezőn.

A király százasának dohányszaga volt, bizonyosan a szivartárcájából vette elő a fekete virzsinia szivarok háta mögül.

Azt hiszem, hogy Lujza valamit titkol előttem. Remélem, holnapra mindent kivall.

És most jó éjszakát, te szegény, sokat szenvedett asszony, fehérkaméliás hölgy. Vajon eljön-e valaha a lovag, aki megérti szíved hangját?»

– – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – –

Madame Louise naplója többet nem foglalkozik a budai kalanddal.

De annál többet foglalkozott vele Alvinczi, aki nyomban megírta a különös kalandot bécsi barátainak azzal a kéréssel, hogy titkolják el a dolgot S. Katalin, a bécsi művésznő előtt.

Így adta vissza a tromfot Alvinczi Ferenc Józsefnek.

III.
Korunk hőse

Rezeda úr ez idő tájt még Budán lakott egy meglehetősen régi házban, amelynek füstös bolthajtásai, kikoptatott lépcsői és léghuzamos folyosói mindig körgalléros összeesküvőket juttattak eszébe, akik lámpást rejtegetnek, titkos jelszót mondanak, álarcot hordanak és összeesküdnek – a legenda szerint Martinovics, a vörös apát lakott valamikor az emeleten.

Rezeda úr ekkor már negyvenedik életéve felé ballagott, de még ráért haszontalanságokon ábrándozni, tunyán a tűzbe bámulni és lelkiismeretlenül a napot lopni, mert meggyőződése szerint az ő helye már jó darab idő óta a föld alatt volna, hat lábnyi mélységben – esetleg a budai régi katonai temető árkában –, és minden nap váratlan ajándék, amellyel a sors meglepi. A spleen pedig már divatját múlta Magyarországon, mint a Stanley-féle fehér vászonsüveg. Rezeda úr nem is divatból vagy szenvedélyből szakított az élet örömeivel, hanem jól megmért megfontolásból.

Ismétlem, negyven esztendős volt az egykori hírlapíró, haja természetesen fehéredett és borús szeméből már a múlt szép emlékei is elköltöztek, akkor sem villant föl a tekintete, ha olyan házak mellett vitt el útja Pesten vagy a budai részekben, ahol bizonyos boldogság, meglepetés, csalóka öröm kötözgetett hervadt csokrot.

Mert ő már akkor is tudta, hogy a perc mulandó, az öröm kocsijáról csak szomjúságát csillapítani száll le a titokzatos utazó, aki bőrzsákjában a különböző csecsebecséket hordozza az emberek között. Rezeda úrnak mindenféle hajasbabákat hozott a küldönc, amelyekkel eljátszogatott, néha minden ok nélkül megnézte a fűrészport bennük, máskor elevenen eltemette őket, mert megunt örülni. S így természetesen maga sem tudta, hogy melyik nő hozza meg a szerencséjét, midőn hosszú délutánokon elmeredve üldögélt szobájában és a szomszédban egy elmebeteg öregúr énekelve imádkozott.

– Őrült volnék? – kérdezte magában este felé, mikor a bolondot aludni vitték s elhallgatott. Révedezve ment az utcán, bizonyos csendes kíváncsisággal gondolt arra, hogy valóban elmebajos-e. Korántsem nyugtalanította vagy búsította ez a dolog. Inkább beleegyezett a megváltozhatatlanban. Csak néha, nagyon messziről gondolta, hogy egykor majd gyógyíttatni fogja baját. Midőn azonban az anyai nagynénje, bizonyos romantikus asszonyság – akivel fiatal korában szerelmi viszonyt folytatott – meghalt, és Rezeda úrnak rendes hópénzt rendelt végakaratában, elköltözött a bolond öregember szomszédságából.

– Nem magam miatt teszem – vélte szomorkás mosollyal a tükör előtt –, hanem a nők miatt, akik esetleg meglátogatnak.

Holott ez idő tájt már senki sem kereste fel Rezeda urat.

Mindenesetre új ruhát varratott, megvagyonosodását közölte az öreg budai kocsmárossal, hol egy emberéleten át lehetett hitelbe enni és inni, ha a vendég nem garázdálkodott és keresztény módjára pénteken halat rendelt.

Gráciásznak hívták a kocsmárost és már valamennyi őse borméréssel foglalkozott. Rezeda úr éveken át üldögélt éjféltájban az elálmosodott gazda oldalán, lutriszámokat jegyzett és a háznép szájaíze szerint politizált. Tervezte, hogy majd egyszer szemet vet a kövér kocsmárosnéra, aztán hazabandukolt és az angol irodalom történetét olvasta vagy elmélyedt Darwinban vagy Kantban, hogy a pipája tüze felgyújtotta az ágyat.

Olykor a reggel íróasztalánál találta, ahol a maga mulattatására verseket és kis történeteket firkált. Bár fiatalkorából ismerős volt a nyomdafestékkel, szemérmesen eldugta műveit. «Minek adnám ki? – jegyezte fel egyszer egy vers hátára. – Hogy legyen valamin nevetni Pesten?»

(Tudniillik a magányos emberek mániájával azt gondolta, hogy még mindig emlékszik valaki rá Pesten.)

Gráciásznak egyszer megmutatta egy költeményét, mert borkóstolásból jöttek. A becsületes ember hosszú ideig nem szorította vissza a kézszorítását, hümmögve bóbiskolt, és rengeteg lutriszámot kellett feljegyezni Rezeda úrnak az asztallapjára, amíg egyetlen becsületes barátjával elhitette, hogy csak álom volt az egész.

Külsejére nézve Rezeda úr nem különbözött azoktól az agglegényektől, akik e nagyvárosban ismeretlenül és észrevétlenül éldegélnek, éjjel a kávéházban minden újságot elolvasnak, a mosónéval legyeskednek, midőn az a tiszta ruhát hazahozza, holott negyedórányira egy úriasszonyka is meghallgatná érzelmeiket, a szép táncosnőket elfelejtették, elérhetetlennek látják a Váci utca hölgyközönségét, elgondolkozva csóválják a fejüket a szerelmi drámákon és éjjel ágyukban csendesen gondolkoznak azon, hogy majd egyszer e helyen meghalnak, s a világ tovább forog.

A nagyváros rikoltásában és minden megemésztő egyhangúságában eltűnnek ők, az életnek csendes horgászai, akik megrökönyödve nézik a partról, hogy mások a szélhámos csónak bizonytalanságára teszik föl életüket és becsületüket, fáradhatatlanul küzdenek a habokkal az elszánt úszók és a magasban a trapézugrást oly optimizmussal végzik a vállalkozók, mintha még soha senki se törte volna ki a nyakát.

Ők, az élet szeretetreméltó gibicei, halk csodálkozással kísérik a hazardőrök verejtékes munkáját és mindig legkésőbben tudják meg a legutolsó divatot. Szabók, suszterek és kocsmárosok családtagjai, egy koncertre sokáig emlékeznek és a szokásos karácsonyi ajándékot december elején megveszik.

Másrészt, talán azért is vannak elszórva a városba, hogy a feledékeny, a jelent mohón habzsoló emberek között a múltra emlékezzenek, pontosan tudjanak régi évszámokat és felejthetetlen jeleneteket.

Némi szelíd ravaszsággal ódalognak el az automobilkürtös körutakról, kis mellékutcákban érzik jól magukat, komolyan veszik a még öregebbeket, és nedves szájjal csókolják meg a nők kezét, holott olvasták az újságban, hogy bacilusok vannak.