AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Csibe

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Csibe

Tartalom

Móricz Zsigmond

Csibe

A VAK MACSKA BELSŐ ÜGYE

CSIBE

ÁGYLAKÓK

RÓZSI ÉS RÓZSI

GYEREKNEVELÉS

KATALIN-EST MUNKANÉLKÜLI URAKNÁL

A MEGFAGYOTT EMBER

CSIBE CSIPOG

MIKULÁSRA LEESETT A HÓ

PESTI KISLÁNY FALUN

EGY KISLÁNY SIET A KÖDÖN ÁT

FÉLTÉKENYSÉG

A PENGŐ LÁNGOT VET

VENDÉGEK

HURCOLKODÁS

CSIBE LEVELE

KIÜT A FEKETE VÉR

CSIBE SZINHÁZBAN VOLT

LÁTOGATÁS A MULTBA

CIGÁNYBÁL

REMBRANDT

A VAK MACSKA BELSŐ ÜGYE

Lassan kioltották az ügyelők az égi rivalda lámpáit. Már a vörös és fehér elmúlt, csak a kékek égtek és világítottak valamennyire. Ez rendkívül titokzatossá tette a budai szántóföldeket, ahol a learatott kukoricatáblák között, imitt-amott óriási bérházak nőttek, mint szörnyeteg bolondgombák, amelyekbe mégis valamiféle élőlények kvártélyozzák magukat s éjszakára szórványosan bandukolnak el a BEAC-pálya mellett, hogy a félkomfortos lakásokban éjjeli nyugodalomra helyezkedjenek el.

A Vak Macska azonban fehér falaival belevilágít az éjszakába. Az utcai lámpák fényei úgy verődnek vissza a frissen meszelt bódéfalakról, mint a napsugarak a tele holdról.

A fehér teríték szobája fekete: itt hétköznap nem gyujtanak villanyt. Ha vendég jön, meg kell elégednie a szürke terítékkel. Ez is túlelegáns nekik.

A Vak Macska ugyanis nem dorba-hely. Itt rendes, tüdővészes prolik köpik ki a tüdejüket a »nagy kőműves« fogyasztása közben s még sört vagy fröccsöt is csak kevesen isznak a krumplipörkölthöz, melyet a Vak Macska konyháján oly remekül tudnak elkészíteni, mintha csak éppen tálalás közben hagyták volna ki belőle a húst. A falon komoly freskó figyelmeztet az étteremnek e specialitására. Dupla keretben van felfestve a falra a középajtó felett a jelszó: »Egyél nagy kőművest, - nagy porció 36 fillér.«

A felirat mellett jobbról-balról rendkívül eredeti festmények vannak. Egy »őstehetség« jelentkezett a tulajdonosnénál és meglehetős számú nagykőműves és még több fröccs ellenében elcsúfította az egész szép fehér helyiséget. Legalább a tulajdonosnő nem tud eleget mentegetőzni, ha új vendége jön, hogy a csirkefogó becsapta őt és rettenetes betyárokat és erkölcstelen bokorugrós parasztlányokat pingált, úgy, hogy szégyenére válnak az egész úri Bercsényi-utcának. Én azonban megragadom az alkalmat, hogy e helyről megnyugtassam a kedves Róza mamát, hogy nem kell szégyelnie azokat az őstehetségi alkotásokat. Ha a mai ízlésnek nem is felelnek meg, a jövő igazolni fogja őket. Ebben a primitívségben báj van. A festő unintelligenset ki kellene küldeni Párisba, ahol a latin fertályban szívesen látnák a legromlottabb butyikokban is s ennél nagyobb dícséretet nem mondhatok rá.

Este hét óra tájt jár az óra. Valósággal jár. Minden lépésének koppanása meghallatszik.

A baloldali kis sarokasztalnál három egyetemi hallgató ül. Műegyetemiek, amit elárul az egyiknek a fején lévő diáksapka aranyvarrása. A sapka alaposan el van használva, mint aki viseli. A másik két diáknak semmi fejfedője nincs. Ott ülnek becsületesen, könyvek vannak előttük bezárva és üres poharaknak semmi nyoma. Melegszenek és diskurálnak. Ők azok, akik sohasem fogják elvégezni, anyagiak hiányában, a kollokviumokat és nagy vizsgákat, hanem, miután már kellő ideig járnak az egyetemre, elporladnak, itt, ott, bürókban s legjobb esetben banki gépszámoló lesz belőlük. De itt lappang köztük a jövő Edisonja, aki egy találmányával egyszer csak százezer pengőt fog keresni s megalapítja azt a világhírű vegyészeti céget, mely Budapestet híressé teszi.

A másik sarokban, jobbról, a vörösbarnára festett deszkafal mellett, mely a söntést választja el az étkezőtől, két végtelenül elázott, igen fiatal, alig 19 éves, magas, szőke fiú ül s egymás szemébe dermedve, kimondhatatlanul szomorú nótákat énekel:

Szép asszonyok, jóbarátok
én már nem haragszom rátok...
én már csendes ember lettem,
nagyon csendes ember lettem,
annak az asszonynak áldozatja lettem...

Úgy énekelnek, mint a Kalevala énekesek. Még az ujjaikat is összeértetik és éppen oly falsul zengenek, mint a legnemesebb népénekesek.

- Nálunk csak szombaton és vasárnap van nagy közönség. Olyankor, ha háromszor ekkorára lehetne tágítani a helyiséget, akkor sem tudnánk mindenkinek helyet adni. Már hét órakor úgy zsúfolva van mindenik szoba, hogy kiszolgálni egészen lehetetlen, - magyarázza a pincér, amint leteszi a három deci forralt bort. - Mert tetszik tudni, a Vak Macska vonzóerővel bír. De csak mióta én itt vagyok.

Büszkén felnéz a Vak Macskára a falon.

Mert a falon egy ujabbkori freskó van, amit nem az őstehetség mázolt, hanem szabályszerű szobafestő művész. Nagy, fehér macska van odateremtve. Lombos, fehér farka van neki, amellyel bármikor meglegyezheti a saját orrát. Ragyogó sárga szeme is van s a szemekkel élénken néz a távolban bujdosó egér után. A vakságát csak az jelzi, hogy kék, sarlóalakú ellenző van festve a feje körül, a szemei felett s ez igen eredetinek és mulatságosnak van elismerve.

- Mert kérem, - mondja kérdés nélkül a kurta fehér vászonkabátos pincér, - míg én ide nem jöttem, ez a vendéglő nagyon tréfli volt, kéremszépen. Gubacsy úr, a tulajdonos, az kérem egy olyan egzisztencia, hogy normális városban legfeljebb uccaseprő lehetett volna belőle. De a nagysága, az igen, az régebben szép is volt, mindenesetre most is olyan valaki, akivel érdemes szóba állani.

Utána nyomozok a tulajdonosnénak, aki éppen könnyen felfedezhető, mert belép. Alacsony, fekete, kemény asszonyka. Olyan, mint egy mama a Bercsényi-utca 50-ben, a harmadik emelet 15-ben. Az ember azonnal elképzeli, hogy ez az asszony képes volna hat gyereket csak úgy kirázni a szürke ujjából s azonfelül féken is tartani, táplálni s nevelni őket, pofonokkal, haj- és fülhúzásokkal és más pedagógiai népi eszközökkel.

Jobban megnézve, fekete, babos pongyola van rajta, e fölött bő fekete klott kötény. Az egész felett pedig narancsszínű szvetter, amit csak a legalsó gombbal fog össze kiadós mellei alatt, egészen mélységes mélyen. Alapjában véve jól konzervált uriasszony, aki valószínűleg nem ijed meg egy regiment kocsistól sem: bármikor kipenderíti őket, ha kell, kézzel fogva, ha kell, szavainak erejével. Mert, bár még meg sem szólalt, harci készség van az arcán. S lám, máris, nem csalódtam, íme, szól:

- Péter... várja az uram...

A pincér:

- Igenis, nagysága.

S már indul is. Itt ellentmondás nincs.

A diákok ebben a percben felállanak s menni készülnek. Gyenge felső kabátjuk rajtuk van, nem sok munka van az indulással. A tulajdonosné azonban hozzájuk ballag:

- Hova megy, Imre?

- Kimegyek sétálni.

Mintha kötelessége volna beszámolni, hogy hova megy. A vendéglősné erélyesen és anyai szigorral:

- A Lenke-útra? A Lenke-útra éppen nem eresztem magukat.

Hm. Innen értesülök, hogy a Lenke-út valami veszélyes zóna, ahová fiatalembereknek nem célszerű este hétkor elsétálni.

- Vacsorázni visszajövünk, - nevet az Imre nevű műegyetemista. A hangjában nincs semmiféle megszeppenés. Nyilván kosztosok a vendéglőben, állandó kosztosok, nagykőműves fogyasztók s a tulajdonosnő illetéktelenül gyakorolja az anyai fensőbbséget. De teljes mértékben gyakorolja, mondván:

- Most hét óra. Nyolcra itt legyenek.

A diákok viháncolva s vígan távoznak a legközelebbi ajtón, mert a baloldali fal csupa ajtó: ablakok melyek ajtónak is szolgálnak, nyilván jobb időjárás idején az egész fal kinyílik és kitárja a helyiség belsejét, mint a felpattantott cigarettadoboz a tartalmát.

A vendéglősné, rendeltetését elvégezve, kisétál a söntésbe s a szomszéd asztalnál ülő két gépész beszédje érthetővé válik:

- Az egy olyan csoportvezető volt a gyárban, - mondja az egyik terjedelmes arcú gépész - hogy az mindenkit kiszekírozott a gyárból. Legalább tizenhatot elzavart. Úgy ráfeküdt valakire, annyit piszkálta, hogy a végén csak el kellett mennie... Rám is kivetette a horgot, de bennem emberére talált... Már olyan volt, hogy ő volt a büntető szakasz, s ahogy oda helyeztek, engem is kikezdett, mint sav a pléhet... Eccer csak látom én, hogy elveszett egy kalapácsom. Utána néztem, mert megjegyzett kalapács volt, benne volt a jegyem.

A gépész megsodort egy cigarettát s tovább mesélt. A másik gépész olyan szótalan, sovány, fekete ember volt, aki csak hallani szereti a hőstetteket, nem elkövetni.

- Mondom neki, hogy: ez az én kalapácsom... Még neki állott feljebb, hogy az az övé, már régen. Hat év előtt kapta a gyárban, mikor erre az osztályra helyezték... Már hiába mondja, ez az én kalapácsom... De abbahagytam, mert volt valami bennem, hogy én itt utánajárok a dolgoknak... Figyeltem az embert nagyon... Hát barátom, este látom, hogy - volt neki egy kis fekete bőrtáskája - este abba belerakott valamit... Mit lop ez? gondoltam magamban. Addig figyeltem, míg megláttam, hogy rezet. Réz csapágyakat rakott minden este a táskába... Mikor már mindennel tisztában voltam, bemegyek a mérnök úrhoz s mondom neki: Mérnök úr, ennek az embernek tessék ma este megvizsgálni a táskáját... Azt mondja a mérnök úr: hogy mer maga ilyet mondani! Ha magának pechje van és ma este nem lesz nála semmi, akkor maga holnap nem is jöhet be a gyárba... Mérnök úr, én családos ember vagyok, nekem három gyermekem van, de vállalom. Tessék csak hinni nekem, minden este visz, még nem gyanakszik, ma is lesz benne... - Jól van, este megállítják az embert, mutassa a táskát... Az nagyon mérges lett, de nem lehetett mit tenni, megmutatta és csakugyan találtak benne három csapágyat, meg valami apró rezet. Igen, de hozzáfogott kimagyarázni magát, hogy az az övé, ő hozta be reggel, hogy dolgozzon rajta, de annyi munkája volt, hogy nem volt ideje megcsinálni... Ilyeneket... Mondom: ez az ember a kalapácsomat is ellopta... Tagadta nagyon.

A cigaretta kibomlott, újra kellett csavarni, addig hallgatott s a csend feszült lett. Közben a két énekes rázendített arra, hogy:

Esőbe, sárba,
masírozik a baka
de mégse bántja a bánat.
A borjút vinni bár nehéz lehet,
babája könnyén mindent elfelejt.
Esőbe, sárba masírozik a baka
de mégse bántja a bánat.

A vendéglősné benézett s erélyesen mondta:

- Ne énekeljenek olyan hangosan.

- Ez hangos?

- Ma hozták haza a miniszterelnök koporsóját, tilos a dalolás.

A két fiú pianisszimó fogta a dalt s ezalatt a kövér gépész tovább mesélhetett:

- Tudod, kérlek, barátom, előhozzák a kalapácsot. Ez az?... Ez... meg tudja igazolni, hogy a magáé?... Természetesen... Mutassa meg a jelét... Hát, mondom, le kell mosni a nyelét, akkor meglátszik. Mert a nyelébe szöggel vertem bele, de jól eldörzsöltem, azt nem vehette észre sem, aki nem figyelt rá. Lemossák a kalapács nyelét s el lehetett olvasni rajta, amit beleírtam: »Tóth Páltól loptam...« Én vagyok Tóth Pál.

Mint jogosulatlan hallgatónak, nem illett, de felnevettem. A fekete gépész azonban nem is mosolygott. Ő már látta, hogy a csoportvezetőt kirúgják... Hogy ilyen veszélyek fenyegetik az embert, ha egyszer ő is csoportvezető lesz...

- Persze azonnal kirúgták. Már többször nem jött be.

A két énekes nem bírt a bánatával. Most azt fújták illő csendességgel, mely csak néha csapott fel fortisszimóba, hogy:

Édesanyám ne sírj rossz fiadér,
édesanyám a könnyed sokat ér.
Édesanyám mégis hiába sírt,
mikor hozták a hírt,
az a lány akibe szerelmes voltam:
feledni bírt.

Ezzel felállottak s imbolyogva elmentek. Az idő haladt. A gépészek is eltávoztak, mert vacsorára otthon kell lenni. Csak éppen spriccert ittak, útközben a családi otthon felé.

Magamban maradtam. Hirtelen bejött a pincér. Azonnal odajött hozzám, mint akinek én vagyok az utolsó bizalmasa:

- Kérem, én most innen ki vagyok rúgva, kérem.

- Mi történt? Miért?

- Kérem, egy pincérnek nincs állandó állása kérem.

Odahajolt az asztal felett egészen hozzám és vörösre kiégett szemmel súgta:

- Valami piszok utálatos proli azt fújta be a gazdának, hogy a naccsága a szeretőm... De nem ez a baj kérem, hanem az, hogy ez nem igaz, hanem az az igaz, hogy nekem igazán van egy szeretőm, de az egy csinos, húszéves fiatal lány, a Tarka kutyában ismerkedtem meg vele, mikor szabadnapos voltam... És már három hónapja mindent ráköltök és ezt a nagysága észrevette s hogy én gyanuba ne jöjjek, tegnap este, mikor itt volt a lány, úgy elragadtattam magamat, hogy megvertem... Most aztán nekem itt végem: ha az ember a gazdánál be van vágódva, akkor vége... De ha a gazdasszonynál is, akkor aztán igazán legjobb ellógni... Mert én a gazdával már úgy voltam, hogy az mint jobb embert respektált és már azt is mondta a napokban, hogy: Péter nősüljön meg, én úgyse tudom vezetni ezt a kocsmát, odaadom magának bérbe... Most ennek vége... Pedig ő is tudja, hogyha én elmegyek, ennek az üzletnek vége... Csak ez fáj nekem, hogy huszonegy hónap alatt felvirágoztattam ezt a dög üzemet és most ennek is vége.

- De hát igazolja, hogy pletyka az egész. A nagysága biztosan maga mellett lesz.

- Nem az a baj, hanem az, hogy tegnap este kártyáztam és a tegnapi lózunggal nem tudok elszámolni.

Ebben a pillanatban a nagysága az aranysárga szvetterben megjelent az ajtóban s azt mondta igen szigorúan:

- Péter... Maga a Vak Macska belső ügyeiről beszél?

- Nem, kérem, de az úr régi ismerősöm.

Ezzel már ment is.

A fizetést már a nagyságának teljesítettem. A nagysága hideg volt hozzám, mint valami csalóhoz, aki az üzleti alkalmazottakkal bizalmas. Felvette a három deci forralt borért a fizetést (42 fillért) s otthagyott.

Aztán én is ellógtam.

Még visszanéztem a kis kocsmára s csak most láttam, hogy a szemellenzős macska ott van nagyban kifestve a kocsma ajtaja felett s amint néztem, gúnyosan megcsóválta a farkát.

CSIBE

A papa, elkeseredésében, hogy az élet annyira komisz, hogy a fehérfejűeket leállítják a gyárban s eleresztik a fenébe s a helyükre vöröspofájú fiatalokat dugnak be, szombat este nem ette meg a hideg krumplit vacsorára, hanem azt mondta, hogy mennek a Vak Macskába.

A mama sem tiltakozott ellene. Ha már úgyis itt a végveszedelem, minden mindegy. Magukkal vitték a kis Icut, mert addig ordított, míg el nem vitték s elvitték a lakókislányt is, a Csibét, de előre megmondta neki a mama, hogy mindenki a maga terhére eszik. Ez azt jelentette, hogy mivel Csibének, már csak így hívták, pedig Rózsika volt az igazi neve, három hónapja semmi keresete nincs, fel fogják írni a noteszbe a fogyasztását búsásan.

Csibe nem bánta, neki már mindegy. Abban a noteszben már annyi van felírva, hogy akár több, akár kevesebb.

Meg is vacsoráztak szépen. Négyen ettek két adag gulyást és megittak hozzá két liter bort, de ezt a papa csak egyedül. Éjfélre be is rúgott alaposan. Keserűségében sokat szónokolt a fehérfejűek tragédiájáról. Hogy ő fiatal, mert tizenkétéves kislánya van. A vendéglő közönsége igen jól mulatott a szónoklásán s igazat adott neki.

Éjfélkor Csibének gavallérja akadt, egy kocsisféle úr, aki cukrot és virágot küldött az asztalra. A mama a cukrot zsebre tette, részben megetette Icuval, a virágot pedig Csibe lesöpörte az asztalról. Hogy a molesztáló kocsistól szabaduljon, a kis Icut hazavitte, de a mama visszaparancsolta, hogy csak jöjjön vissza s gondoskodjék a számláról. A mama sose volt ilyen elkeseredett Csibe ellen, akivel hiába hivatta magát mamának s az urát papának, most semmi anyai érzés nem volt benne s kézzelfoghatóan követelte, hogy szerezzen már valakit, aki a számlát letörleszti. Hogy hogy szerezze és kit, azt rábízta, de nagyon vésztjósló volt az utasítása.

Már záróra közeledett, amikor a papa úgy elerőtlenedett, hogy haza kellett vinni. A mama ekkor is tiltakozott, hogy Csibe segítsen. Egyrészt azért, hogy a papa részegség ürügye alatt az úton ne ölelgesse meg a kislányt, másrészt, hogy ha egyedül van, könnyebben tud a számláról gondoskodni.

Csibe tehát ottmaradt és egyedül bánatoskodott. Úgy gondolta, egy kicsit marad, aztán szépen hazamegy. Ült az asztalnál, odajött a hosszú pincér, az Adolf s beszélgetés ürügye alatt összetöltögette a poharakban maradt bort, mert a nők nem ittak, s titokban, loppal felhajtotta. Vigyáznia kellett, mert a gazda nem szereti, ha a pincér iszik.

Csibe fázós volt, fáradt és álmos. Hideg volt az étteremben s ő kivágott ruhában volt, az egyetlen ruhájában, amit maga varrt és nyolc pengő hetven fillérbe került összesen. A régi lódenkabátot nem akarta felvenni, mert azt a mama már nagyon elnyűtte s így adta el neki jó áron, s felírta a jó árat a noteszba. A szegénység glóriája lebegett a kis Csibe feje fölött, magányos fiatal lány, aki egyedül virraszt, mint valami temetésen. A kocsist, szerencséjére, mire visszajött, már kidobták, mert részeg volt és garázda, így senki sem érdeklődött iránta.

Ebben a pillanatban belépett a vendéglőbe egy idegen fiatalember. A fiatalember egészen idegen volt, első pillantásra látszott, hogy nem tartozik ebbe a világba. Még volt vendég minden asztalnál, éppen most folyt a fizetés, a fiatalember körülnézett s szó nélkül leült Csibe asztalához, mert itt volt a legtöbb hely. Mindenki megbámulta s a nők irígyelték a lányt, hogy ilyen helyes fiatalember ül mellé.

Csibe azonban fel akart állani s elmenni, mert úgy gondolta, hogy ha tisztességesen akarja magát viselni, jó lesz ellógni, de olyan fáradt volt a késő éjszakában, hogy csak gondolta s tovább ott maradt ülve.

- Három deci forralt bort - mondta a fiatalember s odanézett a lányra, aki az asztal túlsó oldalán ült s oly távol volt, hogy a szokatlanság miatt bocsánatot se kért tőle, mikor leült. Nem akart ismerkedni. Nem azért jött, hogy kalandot keressen. A Gellértből szökött meg, mert éppen torkig volt a társasággal. Zülleni akart, egye meg a fene a világot. Úgy gondolta, gorombának kell lennie, ha itt meg akar állni a maga lábán. De most odanézett a lányra s a szemük találkozott. Nagyon meg volt lepve. A lány szemében azt látta, hogy ez a külvárosi kocsmatündér attól fél, hogy megszólítja. Egyszerűen félelem volt a szemében s a magatartásában, erre megszólította:

- Megengedi, hogy lerámoltassam az asztalt?

Csibe felduzzasztotta a száját s nézett rá. Nem volt sértő a nézése, inkább félős volt és önérzetes. Mi közöm hozzád, mondta a szeme s hogy mersz engem észrevenni.

- Hát az anyja szemit! Ha maga jobban szereti! - mondta.

A fiú elkezdett nevetni, de csak a szemével. És csak nézte, nézte a lányt. »Az anyja szemit« ez mi? Ez ki?

Intett a pincérnek, aki sietve odakaszált imbolygó lábain. Megszagolta a pénzt, s oly előzékeny lett, mint egy diplomata, aki az államot képviseli.

A fiatalember titokban egy ötpengős érmét nyujtott át neki, amitől az Adolf szinte megrémült. Gyorsan lerámolta az asztalt. A poharakba bedugta az ujját és tisztult, de megsúgta:

- Már forralják.

A fiatalember intett, hogy menjen már, aztán mogorva arccal leste a lányt.

Szívesen adott volna bármilyen pénzt, ha valaki felvilágosítja, ki lehet ez a kis durcás. Miért ül itt meztelenül ebben a késő éjjeli órában? Mit vár? Akárkit?... Valahonnan vidékről szakadt ide? hogy olyan közvetlen és édes a hangja: »az anyja szemit«. A falu kirepített egy kis madarat s ez most tél kezdetén fészket keres?

- Maga vidéki?

A lány fölényesen:

- Hogy gondolja? Pesti vagyok.

Úgy. Pesti lány. Annál rosszabb. Már érezte a végzetet. Megkavarodott vele a vendéglő. Izzadtság ütött ki a homlokán. Nem szabad az embernek kilépni a bűvös körből, ahova a sors beleültette. Mint a fát. Mi lenne, ha a platán kihúzná a gyökereit a talajból s elindulna szerencsétpróbálni: csak szerencsétlenség érheti...

Kivette az óráját és megnézte.

A lány lapos pillantással odanézett a mozdulatra:

- Fuchs? - kérdezte.

A fiú megütődve:

- Mi?

A lány felemelte mezítelen karját, milyen szép karja van, átnyúlt s megérintette kis manikürözetlen ujjaival az órát.

- Fuchs, - mondta meggyőződéssel.

- Mi az, hogy fuchs?

- Arany. Nem tud magyarul?

A fiatalember meglepetve nézett az órára, aztán a lányra: tolvajnyelv. Szóval ez egy jasszlány. A szeretői betörők, falbontók, börtöntöltelék. Ezt kifogta. Jó lesz vigyázni. A lány el fogja lopni az óráját, a pénztárcáját. Hát, tudod mit, lopja el.

De milyen fiatal, talán még húsz éves sincs. Valami olcsó parfőm jön felőle, mintha a szél hozná az ibolya, vagy az orgona illatát. A szaga is a falura emlékeztet. Ennyi jön be a távoli erdőkből a nagyvárosi perifériákra. Az agrár világból. Az olcsó parfőmök ártatlanabbak, mint a belváros nagyszerű s exotikus keverékei.

A hosszú pincér hozza a forraltbort, kicsi, virágos cserépkorsóval s lógó karjával csak úgy belopja az asztalra egy kis pohárral.

- Még egy poharat.

- Genis.

A fiatalember szeme most már egész szemtelenül ott maradt a lányon. Töltött a pohárba s feléje tette.

- Szabad?... iszik egy pohár meleg bort?

- Nem szoktam én olyat... Csíp, az anyja szemit.

A fiatalember elkezd nyíltan nevetni. Izgalmakkal töltődik. Hogy lehet, hogy egy pesti lány ennyire otthoni, falusi ízű? Vagy az ártatlanság íze ez?... És hogy lehet, hogy egy jassz leány nem iszik bort?

Gondolkodott. Nem tudta megállapítani, mit keres akkor itt ez a csudaleány. Mint egy apácanövendék. Mit nem termel a pesti éjszaka.

Elővette a cigarettadobozt. Kis kék doboz, kék, mint a nefelejcs. Ezt sem vette észre eddig, hogy a jövedéki csomagolás a nefelejtsre emlékeztet: extra.

A szoba lassan kiürül. A belső szobában a pincér már leoltja a villanyt. A fény tompább s hűvösebb.

- Nem dohányoz?

- De nem ám. Még az kellene.

Minden szóra jobban fel kell figyelni. Váratlan a hang, a szó, a modor. Ősi, egyéni, saját.

A lány egy picit enged. Kötelességének tartja, hogy kicsit szóljon. Nem lehet oly udvariatlan, hogy elutasítsa a közeledést.

- Egyszer megszíjtam a cigarettát, fúj. Úgy köhögtem tőle.

Nevet, de megborzong. Két kis tenyerét ráteszi a két meztelen karjára. Valahonnan huzat jön. Lassan végigtapogatja lúdbőrös karjait.

- Fázik?

A lány elmosolyodik, de elhalkul.

- Egy kicsit, - mondja csendesen. - Nem hoztam magammal felöltőt.

S odanéz a fogasra, ahol már semmi más kabát nem lóg, csak az övé, az elázott, elvásott, rongy lóden. Rögtön el is kapja a szemét, rájött, hogy elárulta magát. De a fiatalember nem gyanakszik.

- Mért nem hozott, - kérdi részvéttel s hogy szóljon.

- Nem szép, kopott.

A fiatalember mosolyog. A lány hangja oly gyönge és üde, mint a gyöngyvirág csengése. Egyre jobban tetszik neki. A naívsága is, hogy kibeszéli a kopott kabát titkát.

Hirtelen elszánja magát. A Vak Macskában van. Itt más az illemkódex, mint a Gellértben. Átül a középszékre s jobbtenyerét ráteszi a lány mezítelen karjára.

Pillanatok mulva szól:

- Maga meg van fagyva.

A lány egyáltalán nem mozdul meg, a hangja sem. Egyszerűen mondja:

- Jó meleg... A keze.

A fiú otthagyja a tenyerét a leány karján.

Igy ülnek pillanatokig. Akkor a leány azt mondja:

- Úgy ülünk, mint az iskolában.

- Maga járt iskolába?

- Hogyne. Mit képzel?

- Mennyit?

- Négy polgári és három tanítóképző.

A fiatalember megdöbben. Elámul s elveszi a kezét a leány karjáról.

- Maga ilyen művelt lány?... Borzasztó...

- Mi?

- Hogy egy ilyen iskolázott lánynak... egy órakor, éjfél után itt kell ülni...

- Maga is itt ül. Pedig magának nem muszáj.

- És magának muszáj?

- Azt hiszi, mulatságból vagyok itt?

A fiatalember kicsit visszahúzódik. Igen, az ember elfogadja, hogy ez is van, az is van, minden van, s ami van, az természetes, annak úgy kell lenni... És mégis... Ha az élet elront valamit, amit szépnek tervezett, de nagyúri közömbösséggel kiejtett a tenyeréből, a sárba, - azt az ember fél, röstell, átall úgy venni kézbe, mintha a vitrinben csodálná... Gyanus is. Hazudik. Hazug dög. Dögöcske. Nem tehet róla, ez az élete, ez a fegyvere.

- És... melyik képezdébe járt?... A csalogányutcaiba?

A lány felnevet.

- Csalogány... - újra nevet. - A csalogány az pacsirta, nem?

A fiú már tudja, hogy nem járt képezdébe. Pedig milyen édes, intelligens arcocskája van.

- Mi a maga papája?

- Meghalt. Ötéves voltam, mikor meghalt.

- Mi volt?

A leány mond valamit. Nem érteni. Úgy hangzik, mint az, hogy erdőfelügyelő.

- Hol van Pesten erdő?

- Miféle erdő?

- Ahol felügyelő volt.

- Az anyja szemit. Rendőrfelügyelő.

- És a mamája?

- Az is meghalt. Tizenkétéves voltam, mikor meghalt. Tanítónő volt.

A vendéglő már teljesen üres. Egyetlen vendég sincs. A pincér rakja fel a székeket az asztalra.

A fiú elszánja magát:

- Hova lehet magával menni?

- Minek?

- Azt maga jobban tudja, mint én.

Ezzel a köpeny felét ráborítja a lányra, akit egészen betakar a bő lebernyeggel. A lány bebúvik. Melegbe vágyik. Semmi másra nem gondol, de megmelegedni jó. Meglátja, hogy a fiatalember frakkban van.

- Maga pincér?

- Nem. Látja, hogy fehér nyakkendőm van.

- Én az embereknek nem a nyakára vagyok kíváncsi.

- Hát?

- Erre... - s megkopogtatja a kemény ingmellet a baloldalon.

A fiú kéjes borzongást érez, lelki borzongást. Ilyen egyszerű lány s ily finoman kivágja magát.

- Nem fél a rendőrtől? - kérdi a kislányt, aki ott búvik a mellén, mint egy fázós kis madár.

- Minek féljek én a rendőrtül? Nem bántanak azok engem.

- Ne beszélj, te kis hazug. Szemtelen kis hazug. Kis hazug majom.

A leány felnéz rá:

- Mit hazudtam én magának? Én még nem is hazudtam... Füllenteni szoktam, de akkor elpirulok.

- Nem láttam, hogy elpirultál volna, mikor azt mondtad, hogy tanítóképzőbe jártál.

- Hát mibe?

A fiú úgy érzi, újra meg van fogva. Csakugyan, hát akkor mibe?

- Mit tanultál ott? Pedagógiát?

- Az anyja szemit! - s nevet kicsit és beljebb búvik a melegbe. - Miket kérd.

- No, jó. Jártál. Mit tanultál?

- Történelmet.

- Bravó. És mit tanultál történelemből?

- Első Jóska, második Jóska. Mária Terézia, kalapos király. Mikor azt tanultuk, majd meghaltam a nevetéstől. Mindig csak kalapba járt, koronába sose akart járni.

A fiú nevet. Kimondhatatlan édesség van ebben a Vak Macska tündérben.

- Ki volt az az első Jóska?

- Mária Teréziának a fia.

- Nem, az a második Jóska volt.

- Igen. Első Jóska volt az apja.

- Nem. Az harmadik Karcsi volt.

- Menjen már. Az nem is volt. Az Károly volt. Ne beszéljen. Mit ugrat.

- Tudod hova jártál te?... Dedóba.

- A busba.

- Az mi?

- Már látom, maga oda küldene.

A fiatalember nevet. Egészen átforrósodik a szíve. A lánynak hiányos a kultúrája, de a hangja, a modora, a bátorsága, a szeme, a szája...

A lány kibontakozik.

- Már haza kell menni. Mondja a mama, hol van olyan soká az a disznó.

- Hát van mama?

- Csak úgy hívom. Ahol lakok.

- Rokon?

- Rokon.

- Vagy csak ismerős?

- Csak ismerős.

- Hát nem szoktál éccaka kimaradni?

- Csak nagyon ritkán.

A fiú elkomorul... Fáj.

- Hát ritkán mégis kimaradsz?

- Igen, hogy a mama ne gondolja, hogy nem akarok keresni. Mikor aztán hazamegyek, kérdi, hoztál pénzt? Nem akart vinni senki.

A fiú nem tudja, mit gondoljon. Most már egészen el van tévedve. Ártatlanság? Gyöngyszem a sárban a disznók orra előtt? Vagy mindennél nagyobb ravaszság? Borzalom ami fenyegeti. Elfulladt torokkal kérdi:

- Ha valaki vinne, elmennél?

A kislány hallgat. Aztán ránéz. Megnézi. A szeme zavaros.

- Hányszor voltál már?

- Hol?

- Hotelban, férfinél, gyalázatos.

A lány nagy szemmel és csodálkozva szól: