A fordítás alapját képező kiadás:

A. G. Slatter

All the murmuring bones

Titan Books, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 084 9

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2021, A. G. Slatter

© Hungarian translation 2022, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Bettynek és Peternek, a szüleimnek, a művészet – vagy legalábbis az én művészetem – pártfogóinak ajánlom.

1

LÁTOD AZT A HÁZAT OTT, nem messze Hob’s Head gránit szirtfalától? Nem messze attól a hegyfoktól, amelyen egykor a templom állt? Nagyon szép ház. Régóta itt áll, sokkal régebb óta, mint a templom, és nem is annyira ház, mai szemmel inkább kastély. Talán az „erődített udvarház” elnevezés illik rá a legjobban, különböző évjáratú épületek halmaza: a legrégebbi egy szögletes torony abból az időből, amikor a családnak először volt annyi pénze, hogy javítani tudjon a körülményein. Négy szint, manzárd és pince, a közepén egy széles, mély kúttal. Azt gondolnád, ostrom idején a ház ellátására szolgált, de nem, mert a kút vize sós, és félúton lefelé, a vízszint alatt láthatod (ha egy lámpás fényénél erősen hunyorítasz) egy rács egymást keresztező ezüstpántjait, ami valamiket kívül vagy belül tartani hivatott. A kút a házban lakó gyerekek számára mindig is tiltott terület volt, még úgy is, hogy a falát magasra, sokkal magasabbra építették, semhogy egy gyerek véletlenül beleeshetne.

A torony – az évszaktól, a napszaktól és attól függően, hogy mennyi napfény éri – hol szürke, hol arany, hol fehér köveit télen-nyáron szokatlanul élénkzöld repkény futotta be. A tőle jobbra és balra lévő szárnyakat később építették hozzá az egyre terebélyesedő család számára lakó- és hálószobák céljára. Az istállók korát csak találgatni lehet, de düledező állapotuk jelzi a lakóknak az utóbbi időben hanyatlásnak indult vagyoni helyzetét.

A falakba ágyazott átlátszó és színes üvegtáblák abból az időből valók, amikor az O’Malley-k mindenből a legjobbat engedhették meg maguknak. Beengedik a fényt, a hideget azonban nem tudják kívül tartani, a házban ezért mindenütt olyan hatalmas kandallókat építettek, hogy állva belefér egy ember, és egy egész ökröt meg lehetne sütni bennük. Ma már többnyire hidegek, és az épületszárnyakban nem lakik más, csak a por és az emlékek; mindössze három lakosztály és egy manzárdszoba foglalt.

A parti sziklákhoz közel építkeztek – nem túl közel, mert okosak voltak azok az első O’Malley-k; tudták, milyen falánk a tenger: ha teheti, képes még a sziklákat is felfalni. Azért húzódik széles zöld gyep és egy kellően magas fal szinte a sziklaszirt pereméig, hogy a legelszántabbakon és leghülyébbeken kívül senki és semmi ne billenhessen át. Állj ki a torony kötél- és matrózcsomó formájú, vaspánttal ellátott ajtaja elé. Nézz előre, és egyenesen kilátsz a tengerre; fordítsd kicsit jobbra a tekinteted, ott lesz a távolban az innen egészen aprónak látszó Breakwater. Van egy ide-oda kanyargó ösvény is, amelyen könnyedén le lehet jutni a sarló alakban elnyúló, kavicsos tengerpartra. Az ösvény legtávolabbi végénél volt valamikor egy tengeri barlang (a beomlására már senki sem emlékszik), egy árapályhoz kötött üreg, amelyben nem tanácsos rosszul választott időpontban bent rekedni. Ez volt az a hely, ahová az óvatlanok kincset keresve elmerészkedtek, mert hallották a szóbeszédet, miszerint az O’Malley-k ide rejtették el a csempészésből, kalózkodásból ebül szerzett nyereségüket, amíg biztonsággal aranyra cserélhetik valahol másutt, hogy megtöltsék vele amúgy is csordultig tele pénzesládáikat.

Régóta itt vannak már az O’Malley-k, és az az igazság, hogy senki sem tudja, hol voltak azelőtt. Ugyanígy senki sem emlékszik arra, vagy legalábbis nem beszél róla, hogy volt, amikor még nem voltak itt. Senki sem mondja, hogy „még az O’Malley-k előtt”, és jó okkal; a múltjuk homályba vész, és ebben nem kis szerepük van a saját erőfeszítéseiknek. Helybeliek meséi szólnak arról, hogy valamelyik nemes úr vagy úrhölgy idejében, vagy az egyház harciasabb napjaiban az apátságok által felállított sereg előőrsében jelentek meg. Talán éppen abban, amelyik Lodellan katedrálisvárosba vonult be, vagy éppenséggel onnan ki, amikor a fejedelmei földért és vagyonért harcoltak. Talán katonák voltak, vagy a sereg mögött haladtak, mint táborkísérők vagy guberálók, akik, amíg nem néztek oda, összeszedtek mindent, amit csak tudtak, mígnem a zsákmány elegendőnek bizonyult a hírnév megalapozásához. Ezzel szemben nagyon is beszéltek a magas termetükről, ami még itt is, ahol az óceán túlsó partjáról jött hórihorgas kalózok bőven szórták a magvukat, szokatlan volt. Sötét hajúak és sötét szeműek, ugyanakkor olyan szörnyen fehér bőrűek voltak, hogy az emberek arról pusmogtak, az O’Malley-k nappal ki sem teszik a lábukat. Ami nem volt igaz.

Elfoglalták a Hob’s Head melletti földet, felépítették rá a tornyukat, amit Hob’s Hallow-nak neveztek el, és hamarosan kezdett nagyon jól menni nekik. Újabb földeket vettek, bérlőket fogadtak, akiket dolgoztattak. Mindig volt elég ezüst a pénzesládáikban, méghozzá a legtisztább, legfényesebb ezüst, de hogy honnan, nem árulták el senkinek. Ezután hajókat építettek, kereskedni kezdtek, majd újabb hajókat építettek, és még többet kereskedtek, mind távolabbra merészkedve. A tengerekből gazdagodtak meg, és mindenki hallott szóbeszédeket, hogy az O’Malley-k miért nem vesztek a tengerbe; a gályáik és karavelláik, a vitorlásaik és briggjeik soha nem süllyedtek el. A lányaik és fiaik nem fulladtak vízbe (vagy csak azok, akiket arra szántak), mert úgy úsztak, mint a fókák – az első lélegzetvételüktől, az első lépésüktől, az első karcsapásuktól kezdve ezt tanulták. Nem érintkeztek senkivel. Ritkán hoztak olyan feleséget vagy férjet, aki nem a tágabb család tagja volt. Szaporodtak, mint a nyulak, de a mag megmaradt a szorosan vett vérvonalnál; ők, az igaziak, az O’Malley nevet viselők büszkébbek voltak az összes többinél.

Épp csak tessék-lássék törődtek az egyház és az egyházfejedelmek véleményével, ami több mint elég volt ahhoz, hogy elszigetelje őket más, jobb családoktól, valamint nyugtalanság és szóbeszéd tárgyává tegye őket. Ennek ellenére megtartották pozíciójukat és hatalmukat, mert a látszat kedvéért eljártak a templomba. Nem voltak sem ostobák, sem ijedősek. Ápolták a barátságot a legeslegmagasabb helyeken lévőkkel, elvetették a szívesség-magokat, és learatták a jutalmát, a legeslegalantasabb helyekről pedig titkokat és hazugságokat takarítottak be. Az volt ám az aratás! Az O’Malley-k ismerték a helyeket, ahová a kényelmetlenséget okozó holttesteket temették – néha azért, mert ők tették oda azokat. Megfizették az adósságaikat, gondjuk volt rá, hogy behajtsák, ami az övék, és hogy mindazok számára, akik velük üzletelnek, világos legyen, hogy ami az övék, így vagy úgy, de visszakerül hozzájuk.

Óvatosak voltak, és leleményesek.

Még a legnagyobb istenkutyával is előfordult egyszer-másszor, hogy hálás volt nekik. Néha valamely fontos egyházi személy kért egy szívességet, amit csak az O’Malley-k tudtak megadni neki, és ilyenkor kalaplevéve elébük járult. Természetesen a sötétség leple alatt, árulkodó jelvények nélküli zárt hintóban, Breakwater legnéptelenebb útjain át jött egészen a Hob’s Hallow-i birtokig. Nagy lélegzetet véve kiszállt a hintóból, majd egy újabb sóhajjal felnézett a magasba nyúló, bentről megvilágított ablaktáblákra, melyektől úgy látszott, mintha a torony belül lángokban állna. A félelemtől, hogy a küszöböt átlépve a vártnál is pokolibb helyen fogja találni magát, még jobban szorította a derekán lógó aranyfeszületet.

Sok éven át nem egy ilyen látogatója volt a toronynak. De az efféle emberek nem szeretnek senkinek a lekötelezettjei lenni – kiváltképpen nőknek nem, márpedig egy időben nők tartották a gyeplőt az O’Malley családban –, és a fent említett papi személyek a legkülönbözőbb ürügyekkel, fenyegetésekkel és nyomásgyakorlással próbáltak kibújni a kötelezettségeik teljesítése alól. De semmi nem használt, és a hittestvérek minden esetben engedelmességre kényszerültek: egy érseket vagy egyéb főpapi személyt megfosztottak a hivatalától, és úgy küldték útjára, mint valamely kolduló rend egyszerű tagját, aminek hallatán a matriarcha szája vörösen fénylő, széles mosolyra húzódott.

Az a fajta veszteség – botrány – volt ez, amit soha, évszázadok alatt sem felejtettek el, és valószínűtlen, hogy valaha is feledésbe merülhet. Az egyház emlékezete hosszú és éber, és az egymást követő nemzedékek mindegyikében akadt valaki, aki legalábbis kereste a módját, hogy megfizettesse a családdal. Nem számított, hogy az O’Malley-k emberemlékezet óta mindig adtak egy gyermeket az egyháznak, hogy többet fizettek a kötelező tizednél, és támogatták a város több szegényházát. Még egy, a nevükkel ellátott padot is fenntartottak Breakwater katedrálisában, ahol minden vasárnap megjelentek, amikor épp a város egyik előkelőbb negyedében lévő házukban tartózkodtak. A szertartás alatt alig tudták leplezni unalmukat, de a formaságnak eleget tettek.

Nem, az egyháznak adott sértést sohasem felejtették el, sohasem bocsátották meg, és istenfélő férfiak generációi szentelték életük jó részét annak, hogy rosszindulattal viszonyuljanak az O’Malley-k múltjához, jelenéhez és jövőjéhez. Sok erőt és energiát áldoztak arra, hogy megátkozzák a nevüket, szóbeszéd tárgyává tegyék jólétük forrását, és terveket szőjenek a vagyonuk megkaparintására. Sokan rázták a fejüket sajnálkozva, amiért ebben az esetben a máglya vagy az égetővas nem jöhet szóba az alkalmazkodás kikényszerítésére – a klán erős hálóit sem kikerülni, sem eltépni nem lehetett.

Nem csak Breakwater társadalmának istenfélő tagjai haragudtak Hob’s Head lakóira. Azok, akik elfogadták az O’Malley-k jótékony adományát, vagy jóhiszeműen üzletet kötöttek velük, gyakran tapasztalták, hogy az ár sokkal magasabb, mint amit el tudtak képzelni. Egyesek készségesen kifizették, és meg is kapták a jutalmukat hűségükért; akik kifogásolták, vagy meggondolták magukat, fair módon visszakapták a pénzüket. Idővel az üzleti partnerek kétszer is meggondolták, beszálljanak-e az O’Malley-k vállalkozásaiba, és a cinikusabbak kétszer is megszámolták az ujjaikat, miután kézfogással megpecsételtek egy üzletet, hogy biztosan megvan-e mind. Azok, akik beházasodtak – akár valamelyik oldalágba, akár a főágba –, a saját kockázatukra tették. A szenvedély elmúltával nem egy férjet és feleséget ítéltek a bizalmukra méltatlannak vagy egyszerűen alkalmatlannak, és szabadultak meg tőle szép csendben.

Valami nem volt teljesen rendben az O’Malley-kkal: nem féltek, mint más hasonszőrűek. Talán másvalamibe helyezték a bizalmukat. Egyesek szerint az ereikben túl sok sós víz csordogált ahhoz, hogy jók és istenfélők, vagy bármilyen értelemben jó emberek lehessenek. De bizonyítani soha semmit sem lehetett.

A módszereik diszkrétek voltak, de az elkövetett rossz mindig visszhangot kelt, és foltot ejt. Mivel oly régóta voltak már itt, a bűneik egyre csak gyarapodtak. Éveken, évtizedeken, évszázadokon át. Életeken, halálokon át.

A család túlontúl befolyásos volt, semhogy egykönnyen tönkretehették volna, de mint kiderült, maguktól, az egyház vagy a főrendek segítsége vagy felbujtása nélkül buktak el.

Először a vérvonaluk kezdett gyengülni – habár erről csak ők tudtak, senki más –, és rövidesen követte a szerencséjük. Az igazi O’Malley-knak egyre kevesebb gyerekük született, ami egy darabig nem aggasztotta őket, legalábbis nyíltan nem, mert pusztán átmeneti rendellenességnek tűnt. A tágabb család egyébként tovább sokasodott, és pénzügyileg is prosperált.

Aztán sorra süllyedtek el vagy kerültek kalózkézre a hajóik; a látszólag okos befektetéseikről egykettőre kiderült, hogy esztelenek voltak. A hatalmas flotta pár kereskedelmi hajóra fogyatkozott, amelyek rendszertelenül járták a tengereket. Egyre gyorsuló ütemben folyt el jóformán az egész vagyonuk, míg végül néhány nemzedéken belül nem maradt más, mint a Hob’s Headen álló nagy, kusza összevisszaságban épült ház. Mindenféle pletyka terjengett a fűvel benőtt dombok földjébe temetett ékszerekről, ezüstről és drágakövekről – senki sem hitte, hogy mindenük odalett –, de az O’Malley-k túl sok adósságot halmoztak fel, túl kevés tőkéjük volt, és felhígult a vérük…

Ennélfogva rá kellett ébredniük, hogy a családjuk több vonatkozásban is sokat veszített a nagyságából. Nem tudták fizetni a hitelezőiket és a befektetőiket, nem tudták megadni a tengernek, ami járt neki, és túl kevés ember titkait használhatták fizetőeszközként. Az O’Malley-kat hovatovább a kihalás veszélye fenyegette.

A parkot egykor kertészek és parkgondnokok hada ápolta, de ma már csak az öreg Malachi – már lélegezni is alig bír, és örökösen jön belőle a fingpor – visel gondot erre-arra. A fallal körülvett kertek kivadulnak a falon túlra; ha valaki be akar menni, azt kockáztatja, hogy a tövisek és a túl hosszúra nyúlt gallyak elszakítják a ruháját, az ajtókat pedig szederbokrok takarják el. Csak egyvalaki, egyetlen öregasszony – az utolsó igazi O’Malley – jár ki ide, amikor friss levegőre és magányra van szüksége. A házban Malachi húga, Maura – valamivel fiatalabb nála, és kevésbé hajlamos a fingásra – teszi a dolgát, amennyire bírja, hogy távol tartsa a port és a romlást, de ő is csak egy öregasszony, fájnak az ízületei, fáradt és mogorva; a csata már elveszett, ám ő tovább űzi a gyógynövénymágiát, végzi a szertartásokat, hogy a konyhakert megteremje a zöldségeket, és a gyümölcsöskert fái gyümölcsöt hozzanak. Van két öreg ló, ezek húzzák a rozoga csézát, és kíméletesen lovagolni is lehet rajtuk; három tehén, éppen csak tejelők; rövid életre ítélt tyúkok, amennyiben nem veszik komolyabban a kötelességüket. Maura apró szertartásai meghosszabbították ugyan termékeny éveiket, de a kis varázslatok csak ennyit tudtak elérni. Valamikor légiónyi bérlőt lehetett kirendelni a földekre, de ma már kevesen vannak, és a földek nagyon régóta parlagon hevernek. A nagy ház omladozik, és a bejárat kovácsoltvas kapuját tíz éve nem csukták be, nehogy le találjon szakadni elrozsdásodott sarokvasáról.

A házban csak egy lánygyermek él, akinek még csak nem is O’Malley a családneve, mivel anyja elkövette azt a többszörös bűnt, hogy egyszem gyerek volt, ráadásul lány, és pusztán önfejűségből ragaszkodott hozzá, hogy felvegye a férje nevét, aztán további utódok nélkül meghaljon. És ami még rosszabb: ez a férj nem az O’Malley család sarja volt – egy csepp O’Malley vér sem csordogált az ereiben –, így a lány vére tovább hígult. Ma ez a lány tizennyolc éves, voltaképpen már nő, aki elszigeteltségben nőtt fel, megtanult háztartást vezetni, mintha ezt a házat – benne egy friss halottal megint összébb zsugorodó, kihalófélben lévő családdal – vagyon és említésre sem érdemes jövő nélkül nem fenyegetné az összedőlés réme.

Azután itt van egy öregasszony hosszú távra szóló tervekkel és elgondolásokkal; és a tenger, amely, ha a fene fenét eszik is, be fogja hajtani a követelését; és végül itt vannak a titkok és hazugságok, amelyek nem maradnak meg örökké a sírjukban.

2

RETTENETES FÉRJ VOLT, tudod, Miren – mondja nagyanyám egy sóhaj kíséretében.

Nézzük a koporsót (nagy költséggel készült halálos ágy, hogy az öreg biztosan lent maradjon; arany reteszek és pántok, belül a halott nyugalmát szolgáló levendulával megtöltött selyembélés, az illesztékek olyan ragasztóval lepecsételve, amely fölött varázsigéket kántáltak), amint egyre lejjebb és lejjebb bocsátják a kápolna padlója alatti kriptába. A koporsóvivők végiglépdeltek a padsorok közötti folyosót díszítő zarándokút festett labirintusán, és most ott állnak az oltár előtti nagy, sötét ürességnél. A kőlapokat felszedték, hogy Óisín nagyapámat elhelyezhessék valahova, ami mostantól a nyugvóhelyének fog számítani. Néhány mozaiklap – rajtuk sellők, hajók és szárnyas valamik, amik gyenge fénynél olyanok, mint az angyalok – kicsorbult. Valaki (Malachi) óvatlan volt. Remélem, nagymama nem veszi észre, de erre kevés az esély. Valaki (Malachi) hallani fog róla vagy ma, vagy holnap; vagy később, ha úgy dönt, hogy kivár, és majd akkor használja fel a bűnt, amikor nagyobb hatást ér el vele, nagyobb lesz a felhajtás.

Senki sem foglalkozott azzal, hogy meggyújtsa a gyertyákat a fejünk feletti, fából faragott csilláron – figyelmetlenség –, de a nappali világosság színes sugarakat szór az ívelt, ólomüveg ablakokon keresztül. Persze még így is időbe telik, mire a szem alkalmazkodik a félhomályhoz, úgyhogy várom, mikor botlik el valaki valamiben, bármiben, leginkább a saját lábában. Hideg van, de hát itt, e durván faragott kövek ölelésében mindig az van. Az égő tömjén illatfoszlányain túl érzem a tenger fölötti levegő és a doh szagát. Fél karral átölelem nagyanyám vállát, mert reszket, de lehet, hogy csak a kora miatt, ugyanakkor érzem a ruhája alatt az izmait, amiket sok év alatt növesztett azzal, hogy naponta úszik a tengerben. Egyetlen reggelt sem hagy ki: aznap is úszott, amikor a nagyapám meghalt, és ma is úszott, amikor lebocsátjuk őt a földbe. Egy pillantást vet rám; Aoife O’Malley alig viseli el a gesztust – egyforma magasak vagyunk, a kortól nem vált görnyedtté –, de nem veszem el a karomat, egyrészt, hogy bosszantsam, másrészt, hogy egy kis melegséget szerezzek magamnak. Egyébként is érzem magunkon az összes rokon tekintetét, és amilyen tüskés tud Aoife lenni, igenis meg akarom védeni őt azoktól, akik azt hiszik, az évek meggyengítették, és könnyű prédát látnak benne.

A pap szemmel látható kelletlenséggel kezdi búcsúztatni az öregembert, egyik imát kántálja a másik után, amit én összefüggéstelen zagyvaságnak hallok. Egyszer egy püspököt hozattunk Breakwaterből – elismerem, ő sem volt kevésbé kelletlen, de akkor még többet értünk, és nem mertek volna visszautasítani bennünket. De most… itt ez a gyászoló körmű, szesz- és földszagú kis istenkutya, akinek úgy lepik a vállát a korpa finom szemcséi, mintha már tél lenne. Motyogja az imáit, mint aki attól fél, hogy választott istene le talál sújtani rá, amiért itt van, amiért eltemeti Óisín O’Malley-t a földbe, mintegy a jóváhagyás pecsétjét adva rá. De ne felejtsük el, ma már nem sok pap közül választhatsz Breakwaterben, akármi legyen is a rangod.

– Rettenetes férj volt, tudod – ismétli Aoife, mintha csak társalogna, de van annyi eszem, hogy csak bólintok. Álarcot ölt az én nagymamám: ártalmatlan öreg hölgy a maga friss gyászában. Az biztos, hogy elvesztett egy rettenetes férjet, de nem hagy kétséget a hallótávolságon belül lévőkben, hogy így is rettenetesen fog hiányozni neki, mert ennek ellenére jó felesége volt. A házasság megpróbáltatásai dacára ő, Aoife O’Malley minden tőle telhetőt megtett, hogy gyengéd, szerető, figyelmes és tisztelettudó feleség legyen.

Na ez az, ami ő sosem volt. De ahogy mondom, nem vagyok olyan bolond, hogy mások előtt ellentmondjak neki. Amikor csak ketten vagyunk, előfordul, hogy veszekszünk, de nyilvánosan, történjék bármi, lojális vagyok. Ezek a család különböző oldalhajtásaiból származó rokonok csak azért vannak itt, hogy lássák, mit nyerhetnek az öreg halálával. Ráadásul nem is igazi O’Malley-k, nem valódiak, csupa vegyes, kevert származék – mint magam is –, nem a családunkban született férfiakkal és nőkkel kötött házasságok szülöttei. A vérük már felhígult. Őszintén szólva, ennek így kellett történnie, bármennyit siránkozik is miatta a nagyanyám. Hányszor házasodhat egy család önmagán belül anélkül, hogy egy szörnyet hozna a világra? Isten a tanúm, ebből kijutott nekünk is. Malachi elsuttogta nekem, hogy odalent a földben furcsa formára készült koporsók zárnak magukba olyan titkokat, amiket senki más nem őrizne meg.

Ám Aoife kétszeresen is O’Malley: annak született, és egy O’Malley-hoz ment férjhez. Ő valódi, duplavérű. Az ómega. Mi, többiek kevesebbek vagyunk, olyan hígvérűek, hogy az szinte már nem is számít. Én azonban ebben a házban nőttem fel, Aoife unokája vagyok, ennélfogva egy lépcsőfokkal a többiek felett állok.

De tény, hogy ő itt a család utolsó legtisztább vérvonalú tagja.

A pap motyogása felhallatszik, mialatt Óisín mahagóni koporsóját (a szokottnál hosszabb, tekintve nagyapám magasságát, ami plusz költséget jelent) vivő legerősebb unokafivérek leereszkednek mögötte a mélybe. Ahogy haladnak lefelé, látom Aidan Fitzpatrick erős hátát, széles vállát a kabát alatt, és szőke haját, ahogy fénylik a sötétben. Finn O’Hara megy mellette, eltérő magasságuk miatt nehézkesen haladnak. Elképzelem, ahogy Óisín oldalra billenve a párnázott béléshez nyomódik, noha erről ő maga mit sem tud. Mögöttük a Monaghan-ikrek, Daragh és Thomas lépkednek, és a koporsó végét két olyan távoli unokatestvér tartja, hogy a nevükre nem is emlékszem. De ők legalább hasonlítanak az O’Malley-kra. A többiek szőkék vagy vörösesszőkék, az arcuk jellegzetesen szeplős vagy fakó. Vagy legalábbis valaha erről lehetett felismerni őket; manapság elenyésző kisebbségben vannak azok, akik tényleg igazi O’Malleyk-nak látszanak.

Egyedül Aoife és én ülünk az első padban, pedig a kis kápolnában hátul csak állóhelyek vannak. Senki sem mert leülni mellénk, de még a túloldalra sem. Nem tudom eldönteni, vajon Aoife szomszédságát tartják olyan helyzetnek, amit jobb elkerülni, vagy senki sem akart túl közel lenni Óisín koporsójához, hátha megint felpattan, és rájuk rivall, hogy takarodjanak haza. Vélhetőleg a kettő valamiféle alkímiai kombinációja.

Én? Rajtam nincs mit elkerülni; bennem nincs semmi ijesztő.

Leginkább arra gyanakszom, a többség azért jött, hogy biztos lehessen benne, Óisín tényleg meghalt, és erről kényelmes távolságból győződhessen meg. Bár nagyon is tisztában vagyok a hibáival, borzasztóan hiányozni fog a nagyapám. Ő tanított meg mindarra, amit a tengerről és a szeszélyeiről, a hajókról, az üzletről és mindazokról a babonákról tudok, amelyek örökösei a tengerészek. Nincsenek illúzióim: ha lettek volna fivéreim, ha anyámnak lett volna fiútestvére, nem sok esélyem nyílt volna e tudás megszerzésére. Réges-rég elmúltak azok az idők, amikor az O’Malley család női tagjai elvitathatatlan hatalommal bírtak, és ez nagy kár. Aoife kivételes teremtés, természeti, sőt elemi erő, akit a legkevésbé sem érdekel, ha mások meg akarják mondani neki, mit tegyen, de időnként még ő is kénytelen fejet hajtani, és engedni.

Vannak napok, amikor arra gondolok, hogy Óisín magányos volt, és szerette, ha vele vagyok itt, a dolgozószobájában és a Breakwaterbe tett útjainkon, ahol a hajókat és a rakományt ellenőrizte. Szeretett elvinni ebédelni a kedvenc klubjába, kikérdezni az árapályokról, a tengeri csomókról és a kereskedelmi utakról. Persze, ha valamit rosszul mondtam, se vége, se hossza nem volt a lamentálásának, és nem volt kétségem afelől, mekkora csalódást okoztam. De az első pár alkalom után eltökéltem, hogy ezentúl nem fogok hibázni. Érzem a zsebemben annak a kis gyöngyház nyelű bicskának a súlyát, ami az övé volt, és amit azelőtt adott nekem, hogy utoljára ágynak esett.

– Rettenetes férj – sóhajtja újra Aoife, a hátul állók kedvéért hangosabban, ha netán valaki eddig nem hallotta volna. Harmadikra mindig sikerül: tényként könyvelheti el, hogy mindazok, akiknek a füléhez eljutott, továbbviszik. Aoife O’Malley világéletében hitte, hogy az az igazság, amit ő annak mond.

– Igen, nagymama – válaszolok ezúttal, habár kicsit árulásnak érzem, de mostantól Aoifeval{1} kell együtt élnem. Nincs többé puffer, még ha az mindössze Óisín vágya volt is, hogy ellenkezhessen a feleségével.

Úgy érzem, mintha a koporsóvivők szörnyen hosszú ideig volnának lent, és már az istenkutya kántálásának ütemes vinnyogása sem hallatszik. Hegyezem a fülem, hallom-e a lépteket a lépcsőn, vagy a fa súrlódását a kövön, ahogy belecsúsztatják a koporsót az egyik fali fülkébe, vagy egy-két köhintést egy olyan sírbolt állott levegőjében, amelyet tizenöt éve, amióta anyám lázbetegségben meghalt, mindössze egy héttel később követve apámat, nem nyitottak ki.

Még feszültebben hallgatózom, kétszer annyi semmit hallok. Észhez térek, a távolmaradásuktól mégis rám jön a szívdobogás. Úgy képzelem, mindenki hallja, de Aoife nem néz rám, nem mutat semmiféle jelet. Mi történik odalent? Túl messzire mentek? Megváltozott a lépcső? Többen vannak, lejjebb ereszkedtek? Az unokatestvéreimet még most is megmagyarázhatatlanul melegen fogadták valahol? Megszokásból megérintem a nyakamon lévő mélyedés alatti pontot, megtapintom a magas nyakú ruha vastag fekete anyagát, és az alatta lévő fém okozta dudort: ezüst nyaklánc a hajóharang medállal, amelybe vagy fésűkagylót vagy halpikkelyt véstek. Aoife is ilyet visel; azt mondja, anyám is hordta. Mint minden elsőszülött.

Figyelj, figyelj, figyelj…

Aoife felém fordítja finom vonású arcát, és a sűrű csipkefátyol alól rám néz. Rájövök, hogy szorítom a vállát. Meglazítom az ujjaimat, és kényszeredetten elmosolyodom a fátylam alatt, ami nem olyan sűrű, mint az övé, de nekem nincs is annyi elrejtenivalóm.

Végre lépteket hallok! Mintha csak arra vártak volna, hogy oldódjon bennem a feszültség. Kettesével bukkannak fel az unokatestvérek – sápadtabbak, mint amikor lementek? Lehet, hogy Daragh kicsit szédül? Thomas csak most engedi ki a levegőt? Talán végig visszatartotta, míg odalent volt, azért kapkod most levegő után? Egyedül Aidan tűnik közömbösnek: teljesített egy kötelességet, és ezt mindenki látta. Semmi több.

Örökölte a családra jellemző magasságot, de ez minden. Gyérülő szőke haj, kék szem és drága, jól szabott szalonkabát (csak a legigazibb O’Malley-kat kínozta a szegénység nyomasztó szégyene), alatta az elhízással küzd. Harmincon túl csak akkor nem kell tartania a kövérségtől, ha napi rendszerességgel végez valamilyen testmozgást: lovagol, bokszol, bejárja a dombvidéket vagy a hajói fedélzetét. Aoifera néz, de rám nem; azontúl, hogy „helló” meg „viszlát”, ritkán fárasztja magát azzal, hogy szóljon hozzám, mintha még gyerek volnék, a kis unokahúg, eléggé láthatatlan. Megszoktam, és nekem is megfelel így. Biccentenek egymásnak, aztán Aidan visszamegy a második padsorba, ahol a világos szemű, selymes fürtű, csapott állú húga – egykor a barátnőm – várja. Érezni vélem a tarkómat perzselő, merev tekintetét, de valószínűleg csak képzelődöm. A többiek szétszélednek a kápolna hátsó részében.

A pap elkántál még egy utolsó áldást, és felszólít bennünket, hogy menjünk békével. Aoife nem vesztegeti az időt; fürgén lépdelünk a sorok között, amit talán felül kellene vizsgálnia, ha egyszer törékeny, gyászoló özvegynek akarja mutatni magát. Megszorítom a karját, és a következő pillanatban veszi az üzenetet. Kicsit visszavesz a tempóból, léptei apróbbakká, lassúbbakká válnak, felhagy a feleannyi idős férfiakat megszégyenítő hétmérföldes léptekkel.

Mögöttünk jönnek a rokonok és a többiek. Hátrapillantok a vállam fölött, és a fekete csipkefátyol alól figyelem, ahogy jól nevelt hullámokként tódulnak a nyomunkban, mintha attól félnének, el találunk szökni, ha nem vesznek gyorsan üldözőbe.

– Csak ezen az utolsó megpróbáltatáson essünk túl! – mormolja Aoife.

– Igen, nagymama – felelem, de közben azt gondolom: És utána? Hogy fogunk élni ezután? Hogy fogunk tovább hímezni, olvasni, irányítani a három bérlő családot, illetve Maurát és Malachit, hogy fogjuk gondozni a gyógynövénykertet, megvizsgálni, mi mire jó, meglovagolni azt a három öreg lovat, sétálni a tengerparton, megoldani a mindennapok gondját? Hogyan?

És közben, bevallom, szüntelenül ott motoszkál bennem a gondolat, hogy most már csak Aoife van, és ha ő is meghal, akkor magam mögött hagyhatom Hob’s Hallow-t minden kötelezettségével és az O’Malley névvel együtt.

* * *

– Hogy van a mi kedves Aoifenk, drága Miren? Elég jól? – kérdezi Florence Walsh néni, aki valójában szintén unokatestvér, de olyan öreg, hogy könnyebb őt nénizni. Alacsony és kerekded, de a fejére már nem jutott a hájból, amitől beesett arca csupa ránc. Talpig feketében olyan, mint egy aszalt szilva, a tetején ezüst hajjal, ami felhő puhaságúnak látszik. Tapasztalatból mondom, egyáltalán nem olyan: gyerekként megérintettem, s a várt selymesség helyett valami éleset, szárazat és szúrósat éreztem. Utána napokig olyan volt, mintha szilánkok fúródtak volna a bőröm alá, és még pofont is kaptam érte, amit soha nem felejtettem el.

– Nagyon jól van, néném. Köszönöm a kedves érdeklődését.

Szó sem volt ilyesmiről. A vén dögkeselyű ugyan pár évvel fiatalabb Aoifenál, de öregebbnek látszik nála. Azt hiszem, a fejében verseny folyik, ki él a legtovább; kíváncsi lennék, hányan kötnek fogadást rá. Tudom, én kire tenném a pénzem, ha lenne.

– Nagyon alkalmazkodó ez a mi Aoifenk, biztos vagyok benne, hogy bármit vessen is elébe az élet, túl fogja élni. – Florence néném kinyújtja felém a kezét, és úgy érinti meg a ruhaujjamat szegélyező kis fodrot, mintha az értékét akarná felbecsülni. A ruha olyan régi, hogy már kezd fakulni, nem is az enyém – azt hiszem, még anyámé volt, ezt viselhette a saját nagyszülei temetésén. Gyanítom, hogy előtte egy másik O’Malley-é volt, vagy talán három másiké. Ódivatú darab, de fekete, és csak ez számít, semmi más; Maura kicsit beljebb vette a derekánál, mert vékonyabb vagyok, mint Isolde volt. Egy pillanatra megfordul a fejemben, hogy rácsapok pókszerű, mohó ujjakkal markoló kezére, teljesítve ezzel a régóta esedékes bosszút, de félő, hogy összetörnének a csontjai. Mindenesetre nagy a kísértés.

– És milyen leleményes! Nézd csak mindezt! – mutat az egykor, amikor még megengedhettük magunknak, hogy vendégeket fogadjunk, bálok rendezésére használt, hosszú teremben kirakott ételek és italok sorára. A falak mentén és a terem közepén felállított asztalok roskadoznak az enni- és innivalóktól. A négy szolgáló, akiket Aidan Fitzpatrick „kölcsönzött” nekünk, tőle szokatlan figyelmességből, tekintettel nagyapám végtisztességére, szépen kitakarított, megtisztított és kifényesített mindent (na jó, ebben a teremben). Aoifeval együtt megszoktuk a rendszerint mindenütt szállongó porhoz, mert még nagyanyám is elfogadta, hogy Maura túl öreg, s azontúl, hogy a könnyen elérhető felületeken ötletszerűen végighúz egy porrongyot, mást is csináljon. – Igazán lenyűgöző ilyen lapos erszénnyel – mondja Florence csillogó jégkék szemmel.

– Nagymama roppant meggyőző tud lenni, ha akar, néném, ahogy te és Silas bácsi is jól tudjátok. – Florence rég meghalt, és nagyjából senki által nem siratott férjéről az a hír járta, hogy nem sokkal a halála előtt lebeszélték egy csomó tartozás behajtásáról; azért sem fizették neki vissza, mert Aoife meggyőzte, hogy a végrendeletében el kell engednie az adósságot. Még több pletyka szólt arról, hogy miként tudta őt Aoife befolyásolni. Nem hiába tartotta őt Florrie leleményesnek. Kegyetlenül leleményes volt.

Néném arca eltorzul; a kemény munkával begyakorolt jóindulatú kifejezés nem képes tartani a frontot a benne lakozó rosszindulattal szemben, amely úgy mutatkozik meg, mint amikor egy hatalmas tengeri lény a mélységből a felszínre bukkan. Egy pillanatra, aztán eltűnik. Nem félek tőle, de most megremeg a térdem, talán mert Florence ebben a pillanatban Aoifera hasonlít. Nem arcra, nem, hanem a rossz szándékát illetően.

– A kelleténél többet örököltél a véréből – mondja, és ez úgy hangzik, mint egy átok. Mosolyog. – Örülök, hogy jól van. Vigyázz magadra, Miren!

Florence néni lassan elvonul, nézem, ahogy utat tör magának a feketébe öltözött testek présében. Itt-ott megáll, mond valamit, megérint valakit. Egyesek visszahőkölnek; mások behajolnak.

A tömeg gyérülni látszik, de kétlem, hogy azért, mert bárki is elment volna már – noha akik azt tervezték, hogy még a sötétség előtt visszatérnek Breakwaterbe, hamarosan indulni akarnak. A rokonok persze bebarangolják majd a házat, pókhálókként terülve szét egyik épületszárnytól a másikig, hogy lássák mindazt, amit csak láthatnak. Mostanában nem jellemzőek a látogatók; pár év óta megritkultak a birtokon a vacsorameghívások. Remélhetőleg nem lopnak el semmit; nem mintha rá lennének szorulva, hogy lopjanak, inkább hogy legyen egy emléktárgyuk, amivel majd henceghetnek. Nagyon kell igyekezniük, ha valami értékeset akarnak találni; még az a rengeteg ezüsttárgy – vázák, mellszobrok, tányérok, evőeszközök, kilincsek, kancsók, serlegek, miegymás – is odalett, az évtizedek során eladogatták, hogy kifizethessék a számlákat. Egyedül Aidan Fitzpatrick állított be rendszeresen, hogy érdeklődjön Aoife és Óisín egészsége felől, megkérdezze, nincs-e szükségük valamire, de ahogy megfigyeltem, valójában nem adott semmi komolyabb dolgot. Csak épp annyit, hogy távol tartsa a végrehajtókat, de ahhoz nem eleget, hogy megmentse őket.

Minket.

Florence eltűnik a szemem elől, és újra a lakomára nézek. Hány újabb hitelező fog ezért az ajtónkon kopogtatni? Hogy tudott Aoife bárkit is rávenni, hogy hitelezzen neki? Ő éppúgy tudja, mint én, hogy nem lesz semmi tartalékunk, miután felolvassák Óisín végrendeletét. Szerencsénk lesz, ha megtarthatjuk a házat, de az utolsó hajókat is el kell kótyavetyélnünk, hogy fedezzük a tartozásainkat.

Nem beszélve az örökösödési illetékről.

Egykor tudtuk volna, hogy mennyi lehet, mekkora rész, de már nincs egy testület, amely eldöntse. Így van ez már majdnem négy éve, amióta jött egy nő Breakwaterbe, és elkezdte kisajátítani. A várost vezető gyűlés férfi tagjai sorra meghaltak, látszólag természetes okból, vagy balesetben, és akik még maradtak, örültek, hogy profitálhatnak Bethany Lawrence új rendjéből. Bethany rajta tartja az ujját a város ütőerén, és ahol nyomást gyakorol rá, ott a dolgok vagy felgyorsulnak, vagy végképp leállnak. A vidéket széltében-hosszában bebarangoló vándorcigányoktól azt hallani, hogy a háta mögött (érthetően) a Tolvajok Királynőjének hívják, és olyan szigorúan hajtja be az adót, a kenőpénzt és a tizedet, mint egykor az egyház és az állam együttvéve (mondják, hogy az érsek is a csicskájául szegődött, minden morzsát elfogad, amit az a nő odadob neki). Azt se felejtsük el persze, hogy állítólag jól vezeti és rendben tartja a várost. De mit akarhat tőlünk? A rossznyelvek szerint Breakwater nagyobb örökséget váró gazdag családjai kénytelenek pénzzel vagy szívességgel, néha mindkettővel adózni neki. Felmerül bennem, hogy valamikor egy O’Malley köthetett efféle megállapodást, de Bethany nem tartozik közénk. Sem Aoifenak, sem Óisínnek nem volt kapcsolata vele, és ő sem közeledett hozzájuk soha akár személyesen, akár közvetítő útján, biztos jeleként annak, hogy olyan jelentéktelenné váltunk, hogy a hiénák még egy pillantásra sem méltattak bennünket. Vagy talán, de csak talán, maradt még valamennyi a jó hírünkből, valami kis visszhang, amely még a leghatalmasabbat is óvatosságra készteti.

Lehet, hogy nem fogunk hallani semmit. Lehet, hogy túlságosan elszegényedtünk, és ez túlságosan közismert, semhogy valaki kérjen tőlünk bármit is. Az ember nem tehet mást, mint reménykedik.

– Kisasszony, rakjak még ki a lazacból? – szólal meg a könyökömnél az egyik kölcsönkért szolgáló.

– Ne! – rázom meg a fejem. – Az csak maradásra bátorítja őket.

A lány biccent, pukedlizik, és elmegy.

Hamarosan valamennyien távoznak, a családtagok, akik nem azért vannak itt, hogy vigasztalást nyújtsanak a szükség idején, hanem hogy lássák, amit itt láthatnak, hogy ünnepeljék, ők nem mi vagyunk, mi, akik lesüllyedtünk.

Eszembe jut Óisín, ahogy ott ültem mellette a halála előtti napokban. Nem volt az ablak előtt sápadt, siránkozó asszony, vihar sem tört ki, amikor meghalt – az csak olyankor van, amikor az asszony megy el; senki sem tudja, miért, vagy ha tudja is, nem mondja. Emlékszem, a nagyapám ijedt gyerekké változott, egész kicsire húzta össze magát a hatalmas matracon, amelyen a matriarcháink és patriarcháink születtek, aludtak és meghaltak. Emlékszem, sírt, hogy senki nem fog bánkódni a halála miatt; hirtelen támadt benne ez a vágy, hogy szeressék, miközben ő maga nem sok szeretetet mutatott mások iránt. Eltűnődtem azon, hogy nem a bűnei megbocsátására vágyott, amelyekből pedig számosat jegyezhettek fel egy hatalmas könyvben, hanem szeretetre.

Igen, nemsokára mindannyian el fognak menni, csak Aoife és én maradunk a körülöttünk pusztuló Hob’s Hallow-ban a sír szélén tántorgó Maurával és Malachival. Mégsem látom, mi lesz, ha eljön az a perc, amikor mindannyiuk mögött becsukódik az ajtó; valójában elképzelni sem tudom, hogyan fog alakulni az életem az utána következő hetekben és hónapokban. Olyan ez, gondolom, mint kitartani, míg elmúlik a vihar, ámbár egy furcsa, csendes vihar: Csak kapaszkodj, szokta mondani Óisín, és szinte hallom a hangját, kapaszkodj meg valami szilárdban! Afféle tengerész mantra. Ezt mondta, valahányszor Aoife magával vitt úszni a tengerben.

És váratlanul tudatára ébredek, mekkora űr tátong a testem közepén: igen, hiányozni fog az öregember. Két öklömet a hasamhoz szorítom, és sebesen pislogok, hogy visszatartsam a könnyeimet, miközben megteszem a húsz-harminc lépést a bálterem túlsó végében lévő hatalmas ablakokig. Ha valamit, hát azt biztosan tudom, hogy a szeretet és a gyűlölet sohasem egyszerű.

Néhány unokatestvér megpróbál szólni hozzám, de én továbbmegyek, mintha nem hallottam volna, mire visszahúzódnak. Végre megállok a rombusz alakú üvegtáblák sora előtt, és kibámulok.

A nyíratlan smaragdzöld gyep szelíden hullámozva nyúlik el egészen a sziklákig. Szürke az ég, és szürke a tenger; az optikai csalódás azt a látszatot kelti, mintha összeöltögették volna egyetlen foltvarrott takaróvá, melyen alig-alig látszik a végtelenül finom varrás helye. Olyan, mintha eltűnne a látóhatár. Mi történhet, ha nincs többé ez a vonal? A vonal, amely felé mindnyájan tartunk, tudva, hogy sohasem érhetjük el, mégis mennünk kell felé, ahogy egy költözőmadár követi évről évre, egyik életről a másikra a vándorlás útvonalát.

Elképzelem a hullámok hangját, mert itt, a zsibongástól, a finom porceláncsészék csörrenésétől, az evés neszeitől, a márványpadlón lépkedő lábak kopogásától nem hallom. De tudom, hogy a szívverés állhatatosságával csapódik előre és húzódik vissza, ismerem a csendjét és a robaját, ahogy lezúdul a kavicsos partra. Elég csak rágondolnom, és megnyugszom, ami különös, mivel kicsi koromban halálra rémített ez a zaj. A világ összes vize egymásba folyik, Miren, mondta mindig Aoife, mi haszna félni tőlük?

Ez persze nem segített, és nem nyugtatott meg, amikor úgy tanított úszni, hogy bedobott a jéghideg tengerbe. Kényszerűségből tanultam meg; magával cipelt, akármilyen volt az idő, és akárhogy jajgattam. Lehajított a beomlott barlangtól nem túl messze a vízből kiemelkedő sziklákról, én pedig elsüllyedtem. Az első néhány alkalommal kimentett, de aztán hagyott elmerülni. Hagyta, hadd zuhanjak le a mélybe, olyan hosszan, hogy azt hittem, megfulladok, míg végül rájöttem, csak úgy maradhatok életben, ha hosszú karcsapásokkal és erőteljes rúgásokkal mentem magam, ahogy Aoife csinálja. Éveken át törtem a fejem, hogy végül hagyta volna, hogy odavesszek… vagy ha még egy percet várok, utánam ugrik, és kimenti-e a hullámokból azt a köpködő, köhögő, halálra rémült háromévest, aki az egyetlen reménye és a jövője volt.

Csak kapaszkodj meg valami szilárdba, mondaná Óisín, de hosszú időbe telt, mire rájöttem, hogy úgy értette, csak magamra számíthatok: abban a dühös tengerben én voltam az egyetlen szilárd dolog.

Rejtély, meddig bámultam kifelé, de az térített magamhoz merengésemből, hogy megláttam, amint két alak sétál keresztül a füvön. Lépteik irányából ítélve a hátsó kapun át jöttek be, és arrafelé tartottak, ahol egykor, ha mégoly rövid ideig is, a templom állt. Egyikük hosszú fekete gyászruhát viselt, a szél bele-belekapott a fátylába, amit végül bosszúsan hátracsapott, s most úgy repkedett mögötte, mint egy szárny.

– Mit gondolsz, miről beszélgetnek?

Nem vettem észre, hogy Brigid odajön, és megáll mellettem. Alacsony, tömzsi lány, a haja göndör, szőke, a szeme fakószürke, de a hangja kedves, szinte muzsikál. Senki sem kérte fel őt Óisín búcsúztatására, de nem is énekelt felette senki.

Vetek egy oldalpillantást unokatestvéremre. Piros az arca, mintha bosszankodna vagy zavarban lenne, vagy össze kellett volna szednie a bátorságát, hogy szólni merjen hozzám, esetleg félne, hogy nem fogok válaszolni. Nem vagyunk barátnők. Már nem. Valaha azok voltunk. Amikor Óisínnek még megvolt az irodája Breakwaterben – mielőtt eladta volna Aidannek –, eljártam hozzá Brigiddel. Kijött hozzám Hob’s Hallow-ba is játszani. Akkor nem számított, hogy nem „rendes” O’Malley; nem törődtem azzal, hogy Aoife lenézi a család alantasabb ágait. Ez így ment éveken át, és a legjobb barátnőmnek tartottam, de amikor fokozatosan szítják benned a haragot és a büszkeséget, amikor elveszíted a bizalmadat valakiben…

– Nem tudom – felelem. Aztán hozzáteszem, mert nincs benne szégyen, legalábbis nekem nincs. – Talán egy kölcsönről.

– Ez a ház össze fog dőlni. – Abban, ahogy mondja, nyoma sincs rosszindulatnak, inkább csak valami szomorúságnak, mintha egy öreg kutyáról beszélne, ami hamarosan el fog pusztulni.

– Tudom. – Aztán szótlanul figyeljük a két alakot odakint.

Aoife majdnem olyan magas, mint Aidan; élénken, a kezével hadonászva beszél. Látom az arckifejezését: ravasz, óvatos, éhes és okos. Aidan feszülten hallgatja, és most kicsit hasonlít Aoifera. Amikor kinyitja a száját, arcvonásai átrendeződnek, egy hígabb vérvonal képviselőjévé válik. Ezután elveszítem mindkettőjük arcát, mert irányt változtatva az álcázott horizont felé sétálnak, egyenesen bele a vihar leheletét magával hozó szélbe.

3

A MAGAS MENNYEZETŰ könyvtárszoba falaira egykor tengeri dicsőségünk jeleneteit festették, de amióta vissza tudok emlékezni, e művészi képeket jórészt elfedték a pókhálók és a kormos füst. Itt-ott kikandikált egy arc, egy kéz vagy láb, egy viharfelleg, egy vitorla, egy tengeri szörny farka, de hogy a kép mit ábrázol, jórészt a képzeletre van bízva. Amikor kicsi voltam, nem néztem oda, nehogy a látott részletekből éjszaka egy rémálmot bűvészkedjek össze. Akkoriban azt hittem, a rossz álmoknál semmi nem lehet rosszabb. Három falat könyvekkel zsúfolásig tele polcok takarnak, a negyediket pedig nagyjából kitölti az ablak, melynek porlepett, piros függönye az éjszakát és a hideg nagy részét hivatott távol tartani.

Aoife egy feketébe hajlóan sötétbarna, hímzett pongyolában, hófehér, selymes haját, melyen nyoma sincs az ifjúkori sötét színnek, feltornyozva, a könyökénél egy pohár téli citromos whiskyvel ül az egyik magas támlájú karszékben, és belebámul a kandallóban égő tűz lángjaiba. Az imént mélyet sóhajtott, amelyet elengedésként értelmeztem, jelként, hogy innentől továbblépünk. De hova?

Rajtam még a gyászruha van; a délutánom azzal telt, hogy elbúcsúztattam a vendégeket, azután Maurának segítettem rendet rakni, mivel Aidan hazavitte magával a kölcsönadott lányokat. Utána három kosarat raktunk tele maradékokkal, amiket elvittem a bérlők házikóiba. Több ennivaló maradt, mint amennyit meg tudnánk enni, és valakiknek legalább legyen valami hasznuk Óisín halálából. Kellyék és Byrne-ék hálásak voltak; O’Meara özvegye elfogadta, amit vittem, de ugyanúgy nézett rám, mint mindig, úgyhogy most is elsiettem, mint mindig.

Odamegyek az egyik könyvespolchoz, és leveszek egy könyvet, ami megbújik a családregények és a tengeri jog kötetei között, melyeket nagyapám minden rokonánál jobban szeretett. Sok kötet gerincén látható az aranyozott „M”, ami annyit jelent, hogy „Murcianus” – Murcianus Kevéssé Ismert Tudománya, Murcianus Mitikus Lényei, Murcianus Különös Helyei, Murcianus: Az Éjszaka Dalai, Murcianus: Mesék Könyve. Még egy Murcianus Mágiája is van, de ez nem a teljes változat, az igazi évszázadokkal ezelőtt odaveszett Cwen’s Reach-nél, a fellegvár kifosztásakor, legalábbis így mondják.

De amit leveszek, az más, a súlya lehúzza a karomat, és ahogy közeledem vele Aoifehoz, úgy tartom, mint egy pajzsot. Ujjaim végigvándorolnak a fedél ma már nehezen kivehető dombornyomásán. Tudom, hogy az elején hiányoznak lapok, a helyüket csak a lepkeszárnyak pereméhez hasonló keskeny, szaggatott szélű papírfoszlányok mutatják. Mindig is ilyen volt, Aoife állítja, hogy nem tudja, mi lehetett ott; hogy a történet, az a legelső történet már az ő kislánykorában is hiányzott, és nem maradt róla semmi emlék.

– Olvasol nekem? – kérdezem, de nem sok reményt fűzök hozzá, hiszen tizennyolc éves vagyok, és nagymama ősidők óta nem olvas fel nekem. Maura, akihez gyerekkoromban futottam mindig, ha vigasztalásra vágytam, soha semmit nem olvasott nekem, de rendszeresen mesélt tündérmeséket. Éneklő hangon mondott meséi titkos helyekre elhurcolt gyerekekről, madárrá és bogárrá változott nőkről, lélekórákról és fekete mágiáról, hol két lábon, hol meg négy lábon járó fiúkról, arcukat elváltoztató, szarvat növesztő és a régi életüktől eltáncoló lányokról, rablók által ellopott menyasszonyokról, egy nő átkától tönkretett hősökről szóltak. És más helyekről is mesélt nekem: Lodellanról és Bitterwoodról, Tinternről és Bellsholmról, és különös helyekről, mint amilyen a Sötét Világbeli Calder, ahol a Pióca Lordok uralkodnak.

Aoife, ha olyan kedvében volt, felolvasott nekem abból a könyvből, amelybe a fajtánk nemzedékei írták a történeteiket, ezek lehettek hazugságok, de lehettek igazak is. A különböző kézírásos irományok némelyikét nehéz kisilabizálni, de gyerekként valamennyit szentírásnak vettem.

Talán még arra is emlékszem, hogy anyám olvas fel nekem a fekete borítású könyv elsárgult, az időtől színehagyott tintával írt, a rég halott ujjak nyomait viselő, a margóin apró rajzokkal ékesített vagy éppenséggel elcsúfított lapjairól. Emlékszem egy Aoifeénál édesebb, kedvesebb, inkább nevetős, mint komoly hangra, akinek a mesélése kevésbé keltett félelmet bennem, úgyhogy éjszaka nem ébredtem fel rémálmaimból, hanem békésen ringatóztam az ősök emlékeinek karjaiban. De lehet, hogy csak képzelem az egészet. Isolde talán nem több egy valaha volt gondolatomnál, és nem is lesz soha más. De talán, csak talán, anyám hangja nyomot hagyott az álmaimban. Apámról, Liamről viszont fikarcnyi emlékem sincs; Aoife az évek során mindössze annyit mondott róla, hogy alkalmatlan volt, és ehhez még hozzáfűzött pár szót, melyek egyike sem volt hízelgő.

Más családok történetei talán rideg férfiakról és ártatlan, tiszta nőkről szólnak, de nekünk isteneink, tengeri lényeink és szörnyeink vannak. Soha, kiskoromban sem kételkedtem abban, hogy ezek a történetek igazak. Most azonban, elhagyva a kisgyerekkort, már nem vagyok ebben olyan biztos.

De ezen az estén, ki tudja, miért, újra ilyen meséket szeretnék hallani, és ki tudja, miért, nagymama adakozó kedvében van, és bólint. Az ölébe teszem a könyvet; füles karszéke denevérszárnyú trónusnak látszik. Elfészkelődöm a vele szemben lévő, féloldalas háttámlájú, zöld bársonykanapén, megtámasztom a fejem egy párnán, átjár a tűz melege, és noha tudom, hogy mire véget ér az éjszaka, túl meleg lesz, nem bánom. Nem kérek egy bizonyos mesét. A mesélés a lényeg.

E pillanatban béke van.

És Aoife olyan hangon, ami csak egy kicsit hasonlít egy öregasszony hangjára, olvasni kezd valamit, amit sok éve nem hallottam.

* * *

Három gyerek élt a házban: az elsőszülött, a lány, aki örökölni fog; a középső, az egyháznak szánt fiú; és végül megint egy lány, aki, ha betölti a rendeltetését, bánatot fog okozni anyjának. A család töviről hegyire megvitatta a dolgot, de a parancsot tiszteletben kellett tartani; válogatni nem lehet, emlékeztette őket a gyerekek dédnagyapja.

Mit volt mit tenni: a tizedet meg kellett fizetni, akár akarták, akár nem.

A gyerekek anyja tehát lesütötte a szemét, és fejet hajtott. Éjjel-nappal a gyerekszobában ült, a karjában tartotta az ő vörösarany haját örökölt kisbabáját, mintha ki akarna használni minden percet, amit vele tölthet. Amikor a család többi tagja felhagyott azzal, hogy gyanakodva figyelje, amikor szabadnak érezte magát vizsla tekintetüktől – mert ugyan ki merne közülük szembeszállni a családfővel? Amikor nők vezették az O’Malley családot, kölcsönösen több engedményt adtak egymásnak, rugalmasabban kezelték a szabályokat és a határokat; de amikor a dédapa birtokolta a pozíciót, ő szorosabban fogta az ellenőrzése alatt álló nőket kordában tartó gyeplőt. Az öreg mintha sohasem akart volna meghalni, a saját vérei pedig hovatovább azon kapták magukat, hogy várják az elmúlását. Az unokája, a szóban forgó kisbaba anyja fáradt volt, belefáradt a sok meghajlásba és térdhajlításba, abba, hogy minden kis és nagy dologban engednie kell, és anélkül, hogy igazán tudatára ébredt volna, lázadás lobbant fel benne.

Így történt, hogy egy nap, mielőtt még búcsút kellett volna mondania a legkisebbjének, elküldte a legidősebb és a középső gyereket a tengerhez. „Induljatok el a kavicsos partra vezető ösvényen! – mondta nekik. – De vigyázzatok, el ne csússzatok! Az öböl túloldalán van egy barlang, az tetszeni fog nektek, jó lesz ott nektek játszani, talán még kincseket is találtok, édes gyermekeim.” Jó melegen felöltöztette őket, mert aznap borús, hideg idő volt.

A legidősebb, Aislin okosabbnak tartotta, ha nem kérdezi anyját, izgalmát azonban tompította valami ösztön. A fiú, Connor lelkesebb volt, mint a nővére, nem aggodalmaskodott, és a kislány nem szólt semmit, nehogy elrontsa a kedvét. Anyja feszült testtartását, elsötétülő és megkeményedő tekintetét és az elfehéredésig összeszorított ajkát látva megértette, hogy ez a kirándulásuk nagyon fontos. Aislin bólintott, és megfogta öccse kezét.

„De vigyázzatok – folytatta anyjuk, és megigazította legidősebb gyermeke nyakában az ezüstharangos nyakláncot –, nehogy meglásson benneteket valaki! Játsszátok azt, hogy milyen ügyesek tudtok lenni! Hogy észrevétlenül tudtok odasurranni, jó lesz, kisegérkéim?”

Gráinne tehát elküldte a gyerekeit, ő maga küldte el őket a kavicsos tengerpartra. Azon a titkos úton küldte el őket, amelyet a házban minden gyerek ismert, de amelyről a felnőttek hajlamosak voltak megfeledkezni: a hosszú, sötét folyosókon, ahol csak a szolgák jártak, ők is csak ritkán. Termeken futottak keresztül, ahol nem lakott más, mint por és piszok. Mert az otthonukat a szükségesnél mindig nagyobbra méretezték, főleg a tekintély kedvéért, és hogy irigységet keltsenek, nem pedig, hogy még többen férjenek el benne. A családi portrék mellett elhaladva viharfekete szemek figyelték őket az emelkedni készülő szemöldökök alól. Rozsda- és porlepte fegyverek mellett futottak el, melyeket sok-sok év óta nem kaptak le a falról dühös kezek; maguk mögött hagytak emelvényeken álló ezüstvázákat és mellszobrokat, a család történetének jeleneteit ábrázoló nehéz és pompás faliszőnyegeket. Ezek a jelenetek mindig a tengert idézték, a tengert, rajta hajókkal, mindig a hajókkal, amelyek révén az O’Malley-k megalapozták a vagyonukat.

Elosontak a könyvtárszoba ajtaja mellett, el a karszék mellett, amelyben dédnagyapjuk szundikálva töltötte a napjait, amikor épp nem sorsokról tett kinyilatkoztatásokat; el az iroda mellett, amelyben apjuk és a fivérei töltötték napjaikat az O’Malley-k kereskedelmi birodalma által behozott aranyat és ezüstöt számolva és újraszámolva, terveket és stratégiákat készítve az újabb és újabb behozatalra; el a lakószoba mellett, amelyben dédnagyanyjuk, nagyanyjuk és nagynénjeik töltötték napjaikat hímezve és intrikálva, mint mindig, amikor tétlen üldögélésre kényszerítik a nőket.

Csak akkor hagytak fel a lopakodással, amikor már a tágas, föld alatti konyhán futottak keresztül. Egyetlen konyhalány vette észre őket, egy sovány és kíváncsi lány, aki utánuk eredt. Távolról követte őket, át a konyhakerten, a díszkerten, fák, bokrok és virágágyások között, díszkutak és valódi kutak mellett, el a csak tavaly elkészült haszontalan építmény mellett, amely egy kis hajót formázott, mert a dédnagypapának a hajók voltak a mániája. A lány fázott, mert nem jutott eszébe, hogy kabátot vegyen magára, de azért csak ment utánuk elkékülő szájjal, elgémberedett ujjait egymáshoz dörzsölve, s hogy ne görcsöljenek be teljesen, a hóna alá dugva. Követte őket, mígnem kiértek a szikla pereméig, arra a helyre, ahonnan elindul lefelé a kanyargós ösvény.

Az O’Malley gyerekek nem féltek az esőtől és a szürke égbolttól, és nem féltek a tengertől sem, mivel jóformán, mielőtt járni kezdtek, már megtanultak úszni. A szárazföldön azonban óvatosak voltak, valahogy alattomosnak érezték azt, ahogy a szilárdnak tűnő föld időnként minden előzetes figyelmeztetés nélkül megindult alattuk. A gyerekek tehát kellő körültekintéssel indultak meg a kavicsos öbölbe vezető meredek ösvényen.

Amikor leértek a partra, onnantól ismét biztos léptekkel haladtak tovább, és a vízhez közeledve még biztosabban lépkedtek. Mögöttük a lány erejét megfeszítve küzdött, nehogy elbotoljon, nehogy zajt csapjon, amivel felhívná magára üldözöttjei figyelmét, de azok addigra már egészen közel jártak a céljukhoz, és egyedül arra összpontosítottak.

Végre-valahára megérkeztek a tengerparti barlanghoz, a bazalt sötét rétegeibe vájt, mély üreghez. Apály volt, mert Gráinne odafigyelt arra, hogy mely órában küldi útjukra a gyerekeit, ám a bejárat még így is kicsinek tűnt, alig nagyobbnak, mint egy rés a sziklában, mintha egy hatalmas kéz egy könnyed mozdulattal, akár valami függönyt, kicsit feljebb húzta volna a követ. Aislin térdre ereszkedett, majd kis habozás után – nem félelem volt ez, semmiképpen sem volt félelemnek nevezhető, inkább megfontolt óvatosság – bemászott. Öccse, akinek nem voltak efféle aggályai, gyorsan bebújt utána.

A lány várt, nem merte tovább követni őket, és érezte, hogy valamiképpen rosszul döntött, amikor engedett a kíváncsiságának.

A sötét, nyirkos és szűk hely, ahová kúszva-mászva eljutottak, megtelt azoknak a már halott teremtményeknek a bűzétől, amelyekre a tenger jogot formált, és nem engedett el többé. Épp amikor úgy tűnt, mintha egy örökkévalóság óta kúsznának egyre beljebb, és Aislin már biztos volt benne, hogy itt fognak megfulladni a sötétben, halvány fény jelent meg előttük, és egy hang jutott el hozzájuk a sötétségben. De olyan édes hang, hogy a legszívesebben futottak volna felé, és Aislin elfelejtette, hogy az imént már arra gondolt, hogy visszafordul. Igen, itt lesz a kincs, pontosan úgy, ahogy anyjuk ígérte!

Amikor a két gyerek újra fel tudott állni, egy barlangban találták magukat, habár azt nem tudták volna megmondani, milyen messzire jutottak el a sötétben; Aislinnek olyan érzése támadt, mintha az ösvény egy ponton lejteni kezdett volna. A hely, ahová kiléptek, nagy volt, kétszer akkora, mint az udvarház díszes nagyebédlője, kétharmadát fekete víz, a fennmaradó harmadot pedig olyan finom homok borította, hogy belesüppedt a cipőjük. Az egyetlen fényforrás a falakon növő alga volt, amelynek kékeszöld derengése beteges színűre sápasztotta az arcukat, és láthatóvá tette a lényt, amely félig a folyékony obszidiánban, félig kint, a homokos gázlón hevert, és egyre csak énekelt.

A nőt deréktól lefelé nem lehetett látni, de Aislin érzett valami mozgást a vízben, ahogy egy hatalmas erő, incselkedően ezüst, mint az igazság csillogása vagy ízelítője, eltolja a helyéből a folyékony anyagot. A lény nő volt, bizonyosan, széles vállú, dús mellű, hosszú, fekete hajfonataiban gyöngyöket viselő nő. Aislin mégsem tudott szabadulni a gyanútól, hogy a nő – lény – sokkal nagyobb, mint bárki, akit valaha látott, akár a nagyon magas termetű rokonai között is. Széles szája tele volt éles fogakkal, orra kicsit lapos, orrlyukai kicsit magasabban fekvők, szeme nagy, szemfehérje nélküli fekete, de nyilván látta a gyerekeket, mert széles szája mosolyra húzódott, és intett, hogy jöjjenek közelebb. A lény – a nő – abbahagyta az éneklést, és a barlang sötétségbe vesző, magas mennyezetéről visszaverődő, cseppenként lehulló, lecsorgó édes hang fodros hullámokat vetett a tó tükrén.

Aislin arra gondolt, hogy soha életében nem látott még ilyen különöset vagy ennél gyönyörűbbet, de nem mozdult el a helyéről, és mintha a nyakláncán lévő, meztelen bőréhez érő ezüstharang rezegni kezdett volna. Gráinne tudta, hogy a lánya óvatos. Connor – ó, ki tudta, mire gondol a fiú? – ellépegetett odáig, ahol a lény már elérhette.

A sellő mintha meg sem látta volna a fiút, egyre csak Aislint nézte, hidegen és fölényesen, szinte ámulattal és egy csöppnyi megvetéssel – legalábbis a kislány mintha ezt látta volna a szemében. Ámulatot, amiért volt annyi esze, hogy távol maradt, és megvetést, mert nem tett semmit, hogy biztonságban maga mellett tartsa az öccsét.

A karját pikkelyek borították, vette észre Aislin, amikor a lény messzire kinyújtva megragadta, és magához húzta Connort. Körmei nem is körmök, inkább karmok voltak, és nem tett semmit azért, hogy a fiú nyugodt maradjon; a karmok mind mélyebbre és mélyebbre vájtak, de olyan gyorsan, hogy Connornak egy pillanatig még sikoltani sem volt ideje. A pillanat elmúltával már sikoltott, de mint aki soha nem fogja abbahagyni, és a falak, amelyek az imént még a szirén édes énekét visszhangozták, most Connor utolsó sikolyait verték vissza.

Aislin hirtelen felocsúdott dermedtségéből, és térdre esve menekült vissza az alagút felé, amely a közelgő dagályt jelezve már átnedvesedett, és meredekebb volt, mint amilyennek idefelé jövet érzékelte. Amint csúszva-mászva igyekezett maga mögött hagyni a tengeri barlang különös fényét, és páni félelemben furakodott át a sötétségen a kinti napfény pici pontja felé, kis patakocskák kezdtek csordogálni felé.

* * *

És ez a vége. Ebben a könyvben egyetlen mese sem végződött azzal, hogy „boldogan éltek, míg meg nem haltak”.

– Ez igaz, nagymama?

Aoife mosolyog, az arca elváltozik, és bár nem tudom, ez jó vagy rossz, azt el kell ismernem, hogy szebb és fiatalabb, amikor mosolyog.

– Ez igaz, nagymama? Igaz történet? Tényleg éltek, akikről szól?

Aoife vállat von.

– Élt valamikor egy Aislin.

Tudom, hol van Aislin portréja az emeleti főfolyosón. Még középkorúként is hasonlít rám; ott lóg a nyakában az ezüst hajóharang medál. Vagy mindannyian hasonlítunk rá, teszem hozzá gondolatban. Ő pedig a sötét hajával, a még sötétebb szemével és a furcsán sugárzó bőrével, mintha a hold egy kicsit belénk költözött volna, hasonlított mindazokra, akik előtte éltek. Tudom, hogy Connorról, az öccséről nincs ott kép, és bár a kápolna déli falában látható a sírköve, fogadni mernék, hogy a kő mögött nem pihennek csontok. De Connornak élnie kellett, és a kisbabának…

Róla, Aislin húgáról, Róisínről van kép: tizennyolc éves, apácaruhát visel. Senki más, csak egy O’Malley tudja, hogy nem kellett volna nevet adni neki, mert ő a tengeré volt – nehezebb elveszíteni valamit, ha már nevet adtál neki, ha már a tiéd volt –, és a születését sem kellett volna feljegyezni, mert más volt a rendeltetése. Azt is tudtam, hogy anyámról sincs portré (kíváncsi vagyok, vajon Aoife elégette-e), mert Isolde a halála előtt valamivel megsértette a szüleit; Maura és Malachi mindketten mondták nekem, hogy úgy nézek ki, mint Isolde, de azért kíváncsi lennék.

– Mi lett a lánnyal, nagymama? A konyhalánnyal? Ő eltűnik a meséből.

– Az emberek mindig eltűnnek. Talán elment a tündérekkel. – Aoife szája még szélesebb mosolyra húzódik, de a tekintete hideg, és a hangja is az. – Ne légy gyerek, Miren, kinőhetnél már ezekből a mesékből.

– Akkor miért őrzöd a könyvet, nagymama? – kérdezem, mire a könyv borítóját fogó két, hosszú ujjú, kék erekkel hálózott keze görcsösen összerándul.

– A mesék jelentik a múltat, akár igazak, akár nem – feleli. Most megint szépnek látom, és ámulattal gondolok rá, milyen lehetett egykor; nem csoda, hogy sem Silas, sem a Breakwaterben élő férfiak fele nem tud nemet mondani neki. Ez arra utal, hogy sohasem lehetett túl kedves. Tudom; ő nevelt fel engem. Kíváncsi lennék, mindig is az voltam, vajon anyámmal kedvesebben bánt-e, amikor Isolde volt kicsi gyerek.

Szeretem a nagyanyámat, nem pusztán kötelességből, de Aoife O’Malley (igazi O’Malley, elsőfokú unokatestvérek lánya, elsőfokú unokatestvéréhez ment férjhez) sohasem volt kedvesnek nevezhető. A kor előrehaladtával sem lágyult meg, még a mozgása is alig lassult valamit. És okos, de nem túl türelmes, így amikor különösen próbára tettem a türelmét, a végén mindig megjártam.

– Miről beszélgettél ma délután Aidannel? – kérdezem végül.

Elutasítóan ránt egyet a vállán.

– Hogy pár nap múlva, ha már felolvasták a végrendeletet, meglátogatjuk. Lehet, hogy ott töltjük az éjszakát, inkább, mint hogy sötétben vágjunk neki a hazavezető útnak. Jó lesz kicsit kiruccanni a városba, ugye?

Jó, ha van pénzed szórakozni, finomakat enni, vagy megnézni egy megbotránkoztató előadást. Talán abban reménykedik, hogy Aidan szánalomból kinyitja az erszényét. De Aoife nem volt bolond, és nem hitt a csalóka ígéreteknek.

– Menj aludni, Miren! Hosszú volt a nap.

Bemegyek a szobámba, ahol van egy félig üres ruhásszekrény, egy íróasztal, toalettasztal a kortól ragyaverte tükörrel, baldachinos ágy, egy kis fürdősarok, és levetkőzöm. Megszabadulok a fűzőmtől, szemügyre veszem a halcsont lenyomatait a felsőtestemen, végighúzom az ujjaimat a barázdákon, és tovább tapogatózom, míg ujjaim rátalálnak a jobb csípőm feletti hegre (vannak más sebhelyeim is, de ezeket nem érintem meg). Az eltelt évek ellenére halványpirosan dudorodik ki a bőrömön. Egy beégetett bélyeg, melynek finomabb részletei elvesztek a gyógyulás folyamán: egy Janus-arcú sellő, két farokkal. Ugyanaz az alak, amely a családi címert is díszíti, ugyanaz a kép, amely csak dombornyomásként őrződött meg a rémmeséket tartalmazó könyv fedelén, amióta valamikor régen eltűnt róla az ezüstfólia.

Aznap éjjel anyákról álmodom, akik választanak a gyerekeik közül, akik eldöntik, melyiket szeretik kevésbé, és őt küldik ki a semmibe.

{1} Aoife: ír női név (kiejtése: „Éfá”)