Louise Fuller

Kibékülés Veronában

Lucy Monroe

Messze a fájától…

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louise Fuller, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Júlia 771. eredeti címe: Italian’s Scandalous Marriage Plan

(Harlequin, Mills & Boon Presents)

Magyarra fordította: Bosnyák Edit

© Lucy Monroe, 2005 – Vinton Kiadó Kft., 2023
A Júlia 772. eredeti címe: The Greek’s Innocent Virgin

(Harlequin, Mills & Boon Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2009)

Magyarra fordította: Tandori Dezső

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA 771-72. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-659-3

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louise Fuller

Kibékülés Veronában

1. FEJEZET

Juliet lábujjhegyre állt a folyosón, és megpróbálta begyömöszölni kis bőröndjét a csomagtárolóba, miközben az utasok átpréselték magukat a háta mögött.

– Várjon egy kicsit! Segítek.

A férfi olasz akcentussal beszélt, és Juliet önkéntelenül is megborzongott.

– Látja? Ennyi volt az egész.

Juliet vett egy mély lélegzetet, megfordult, és belenézett a barna szempárba.

– Köszönöm.

A férfi elmosolyodott.

– Nagyon szívesen. Kellemes repülést kívánok, és nyugodtan szóljon a leszállás után, ha nem tudja kivenni. Két sorral hátrébb ülök.

– Igazán kedves magától.

Juliet gyorsan leült a helyére, de hevesen vert a szíve. Ostobának érezte magát, miközben kinézett az ablakon a kifutópályára. Nem azért volt dühös magára, mert hirtelen azt hitte, hogy Ralph áll a háta mögött, hanem azért, mert azt remélte, hogy ő az.

A romantikus álmai már megint erősebbnek bizonyultak a rideg tényeknél.

A férje megcsalta őt, és a házassága gyakorlatilag véget ért, habár őket nem a családjaik választották el egymástól, mint Rómeót és Júliát. Ők maguk tették tönkre a kapcsolatukat.

Julietnek remegni kezdett a keze, ezért kihúzta az előtte lévő ülés zsebéből a biztonságos repüléssel kapcsolatos utasításokat, és olvasgatni kezdte, hogy megnyugodjon egy kicsit. Egy idő után azon kapta magát, hogy meredten bámulja a képet, amelyiken egy fiatal nő lecsúszik a vészhelyzet esetén felfújódó csúszdán.

Ő is valami hasonlót csinált. Beleugrott a jeges vízbe, rábízta magát a sorsra, és ostoba módon azt remélte, hogy a körülmények dacára minden rendben lesz.

Sajnos csalódnia kellett.

Elpirult, amikor eszébe jutott a hat hónapig tartó házassága. Rómában ismerkedett meg Ralph Castelluccival – a szerelem városában. De Juliet aznap este nem élete szerelmét kereste, hanem egy macskát.

Éppen a szállodája felé tartott a Colosseumból, amikor nyávogást hallott, és mire rájött, hogy az állat beszorult az egyik utcai víznyelőbe, eleredt az eső. Januárban gyakoriak voltak a heves záporok, amelyek mindent eláztattak. Mindenki szaladt, hogy menedéket keressen. Ralph volt az egyetlen, aki megállt, hogy segítsen neki, és a macska hálából alaposan összekarmolta.

Juliet elkísérte a kórházba egy tetanuszinjekcióra, és közben kiderült, hogy Ralph anyja angol, az apja pedig olasz, és Veronában lakik.

Juliet menthetetlenül beleszeretett a férfiba. Miközben Róma utcáin sétáltak, szinte szédült, mintha megrészegítette volna a szerelem és a szenvedély. A férfi érintése és mosolya teljesen elvette az eszét.

Az elkövetkezendő három hetet együtt töltötték, azután Ralph megkérte a kezét.

A kórházban vette észre először azt a pecsétgyűrűt, amelyet a férfi a kisujján hordott. Egy díszes C betű és egy vár látszott rajta. De azt csak később tudta meg, hogy a Castelluccik a veronai grófok leszármazottai. Ralph egy olyan világban nőtt fel, ahol az összes kívánságát teljesítették, és mindent megkapott, amire vágyott. És akkor éppen Julietre vágyott…

Később azonban az is kiderült, hogy Ralph nem csak a hitvesi ágyban kereste az érzéki örömöket. A gazdag és befolyásos férfiak az idők kezdete óta így viselkednek. Feleségül vesznek egy nőt, és szeretőt tartanak. Akár többet is. Juliet naivan azt hitte, hogy a közöttük lévő szenvedély különleges, és rá nem ez a sors vár.

Belemélyesztette a körmét a karfába, mert eszébe jutott az a pillanat, amikor meglátta a férjét egy szép, sötét hajú nő társaságában. Ralph kinyitotta neki az ajtót, és beültek az autójába.

Természetesen számítania kellett volna erre. Kívülálló volt, nem volt sem pénze, sem összeköttetései, és egyértelműen az értésére adták, hogy szerencsésnek kellene éreznie magát azért, mert meghívták maguk közé. Nem tudott változtatni a szabályokon. A Castelluccik számára a házasságtörés elfogadható volt.

Juliet számára viszont nem.

Ha Ralph hajlandó lett volna beszélni vele erről, talán adott volna neki még egy esélyt. De a férfi makacsul ellenállt, ráadásul amikor Juliet szembesítette az igazsággal, elvárta tőle, hogy kicsinosítsa magát, és elkísérje őt egy jótékonysági bálra. Miután Juliet nemet mondott, Ralph egyedül ment el.

Most már csak a válás részleteit kell megbeszélniük egymással, de előtte Julietnek ki kell bírnia egy keresztelőt. Nagyon büszke volt, amikor Lucia és Luca megkérte, hogy legyen Raffaelle keresztanyja, de valójában azért érte ez a megtiszteltetés, mert Luca Ralph legjobb barátja volt. Ralph is ott lesz a templomban, és részt fog venni az ünnepségen, ezért mindenképpen találkozni fognak. A bál azonban más lapra tartozik.

Juliet felsóhajtott. A Castellucci-bált az egész város beírta a naptárába, Julietet azonban erőszakkal sem lehetett volna odacipelni. A barátai kedvéért részt fog venni a keresztelőn, és el fogja játszani a feleség szerepét, de a bálba nem fog elmenni a hűtlen férjével.

Vágott egy grimaszt. Ralph sohasem bocsátaná meg neki, ha nem menne el a bálba…

Nagyon helyes! Legalább kiegyenlíti a számlát.

Öt hét telt el azóta, hogy Juliet megszökött a fényűző palotából, de nem tudta kiheverni, hogy tönkrement a házassága, és köddé váltak a családdal és a gyerekekkel kapcsolatos álmai…

Az utaskísérő most köszöntötte az utasokat, és tájékoztatta őket a biztonsági előírásokról. Juliet becsatolta a biztonsági övet, és ökölbe szorította a kezét. Mind a ketten gyereket szerettek volna, és Juliet elhatározta, hogy nem fogja szedni a tablettát. A sors azonban keresztülhúzta a számításait…

Az apósát, Carlót bevitték a kórházba, és Juliet megszokásból tovább szedte a tablettát, de nem mondta el Ralphnak, mert nem adódott rá megfelelő alkalom. Később pedig azért szedte, mert nem merte abbahagyni. Ralph alig volt otthon, és mivel Julietnek nem volt munkája, ez maradt az egyetlen dolog az életében, amit ő irányított.

Azután meglátta a férfit a szeretőjével, és már késő volt.

Az is megfordult a fejében, hogy az anyja példáját fogja követni, vagyis egyszerűen teherbe esik, és vállalja a következményeket. De azt is tudta, hogy boldogtalan párokból nem lesznek boldog szülők, függetlenül attól, mennyire gazdagok.

A gépe pontosan érkezett meg Veronába. Sütött a nap, és ettől Julietnek azonnal jobb kedve lett. Egy keresztelő különleges esemény, ezért elhatározta, hogy ki fogja élvezni.

Odaadta az unott arcú határőrnek az angol útlevelét. Furcsa lesz találkoznia Ralphfal, de készen állt arra, hogy Luca és Lucia kedvéért még egyszer utoljára eljátssza a feleség szerepét.

– Grazie.

Juliet elindult a kijárat felé. Útközben eltette a táskájába az útlevelét, és kivette belőle a napszemüveget és a nyári vászonkalapot. Bedugta a haját a kalap alá, és felvette a napszemüveget. Rendesen fog viselkedni, és biztosra vette, hogy Ralph is uralkodni fog magán, végtére is Castellucci volt. A családjának nem tett volna jót a botrány, ezért nem fog jelenetet rendezni.

– Scusi! Signora Castellucci?

Julietnek elkerekedett a szeme a meglepetéstől, amikor két egyenruhás férfi elállta az útját. Levette a napszemüvegét, és megállapította, hogy nem rendőrök. Talán a reptéri biztonsági szolgálat emberei?

– Igen, én vagyok az – felelte gyorsan.

– Jöjjön velünk, kérem!

Julietnek hevesen vert a szíve.

– Talán van valami gond?

Nem! Nem lehet semmi gond. Mindent jól csinált. De az egyenruhások társaságában azonnal bűnösnek érezte magát, mintha legalább egy tucatnyi törvényt szegett volna meg.

– Ha meg akarják nézni a jegyemet, itt van a telefonomon…

Juliet zavartan elpirult. Egy hónapon keresztül csak angolul beszélt, ezért megkopott a nyelvtudása.

– Kérem, jöjjön velünk, Signora Castellucci! – mondta a másik egyenruhás.

Juliet tétovázott. Lehet, hogy magyarázatot kellene kérnie, de alig várta, hogy lezuhanyozhasson végre a hotelszobájában. Amikor az egyik egyenruhás megfordult, és a rádióján keresztül felvette a kapcsolatot valakivel, még izgatottabb lett.

Nem tekintett magára Castellucci feleségként, de talán felismerte őt valaki, pedig nem akart feltűnést kelteni. Talán fel kellene hívnia Luciát, és meg kellene kérnie, hogy…

Mire? Arra, hogy kézen fogva kivezesse innen, mint egy óvodást? Jó barátságban voltak Luciával, és az első hónapokban, amikor minden olyan furcsának és félelmetesnek tűnt, megmentette Juliet életét.

De már nem volt kisgyerek, Luciának pedig időközben gyereke született, akiről gondoskodnia kell. Biztosan kijönne érte a reptérre, de mi értelme lenne? Ezek az egyenruhások valószínűleg összekeverték őt valakivel.

– Kérem, kövessen minket! – mondta az egyik egyenruhás.

Juliet bólintott.

Bekísérték egy sötét, ablaktalan folyosóra, és az egyik férfi benyitott az egyik ajtón.

– Erre, kérem!

Amikor Juliet kilépett a napfényre, egy darabig sűrűn pislogott, azután megpillantotta az ismerős, fekete autót és az egyenruhás sofőrt, Marcót, aki a volán mögött ült. És az autó mellett egy magas, sötét hajú, öltönyös férfi állt. Julietnek hevesen megdobbant a szíve. Ralph!

A férfi háttal állt neki, de nem kellett látnia az arcát ahhoz, hogy felismerje. Bekötött szemmel is megtalálta volna a tömegben, mintha egy különleges, hatodik érzék birtokában lenne. Mintha ő lenne a mágnes, Ralph pedig az Északi-sark.

Juliet nem tudta mire vélni ezt az egészet. Senkinek sem szólt arról, mikor érkezik a gépe, és a férje mégis itt van? Pontosabban az a férfi, aki hamarosan a volt férje lesz.

Alaposan szemügyre vette őt. Néhány héttel ezelőtt gondolkodás nélkül a nyakába ugrott volna, de egy belső hang most azt súgta, hogy forduljon sarkon, és fusson el. Mégis képtelen volt megmozdulni, ezért végignézte, ahogy az egyik egyenruhás odamegy Ralphhoz.

– Itt van a felesége, Signor Castellucci.

Juliet levegő után kapkodott, és remegni kezdett a keze. Leszállították, mint egy csomagot?!

Ralph lassan megfordult.

– Grazie.

Az egyenruhások bólintottak és távoztak.

A legutóbbi találkozásuk óta Julietnek sikerült szörnyetegként gondolnia a férjére, de Ralph olyan jóképű volt, hogy elakadt tőle a lélegzete. Aranybarna szempár, kreol bőr, kiugró arccsont és érzéki száj.

De nem csak az arca tette különlegessé. Az a magabiztosság és tekintély áradt belőle, amit a Castelluccik évszázadokon keresztül továbbadtak a következő generációnak. Ez pedig abból a meggyőződésből táplálkozott, hogy körülöttük forog a világ, és az ő boldogságuk mindenki más boldogságánál fontosabb.

Még a felesége boldogságánál is.

Amikor Ralph elindult felé, Julietnek a torkában dobogott a szíve. Olyan érzése volt, mintha egy ragadozó cserkészte volna be, és képtelen volt levenni róla a szemét. Döbbenetes volt a felismerés, hogy ez a férfi még mindig ilyen hatást gyakorol rá.

De vajon miért érzi magát továbbra is kiszolgáltatottnak? És miért érzi még mindig ezt a forróságot a combjai között azok után, amit Ralph elkövetett ellene?

A férfi megállt előtte, és levette a fejéről a kalapot.

– Nem számítottál rám, igaz? – kérdezte halkan, azután intett a sofőrnek, hogy nyissa ki az ajtót.

Juliet megszokásból engedelmeskedett, és beült. Ralph megkerülte az autót, azután beült mellé, és a limuzin elindult.

– Kellemes utad volt? – kérdezte a férfi.

Juliet majdnem felrobbant a méregtől. Ralph úgy tett, mintha ő valami nyaralásból tért volna vissza, pedig mind a ketten tudták, hogy öt héttel ezelőtt megszökött Veronából, és csak egy szűkszavú és sejtelmes üzenetet hagyott maga után:

Időre van szükségem…

De az e-mail, amit egy héttel ezelőtt küldött Ralphnak, már teljesen egyértelmű volt. Közölte vele, hogy a keresztelő után visszarepül Angliába, és el akar válni. Utána álomba sírta magát, és napokon keresztül rémülten várt a férfi reakciójára.

Úgy tűnik, feleslegesen aggódott. Ralph nem vette komolyan a levelét, és nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy a Castelluccik híres diplomáciai érzékével ezt a helyzetet is meg tudja oldani. Azért bukkant fel a reptéren, mert azt feltételezte, hogy Juliet engedelmeskedni fog az akaratának, ahogy az összes Castellucci feleség az idők során.

Nos, ha úgy akar tenni, mintha ez csak egy jelentéktelen apróság lenne, csak rajta! Majd megtudja, hogy ő komolyan gondolta a válást, amikor megkapja a levelet az ügyvédjétől!

– Köszönöm, igen – felelte hűvösen Juliet. – De nem kellett volna idefáradnod. Tudok vigyázni magamra.

– Ez nyilvánvalóan nem igaz.

– Hogy érted?

– Ismered a szabályokat, bella, mégis megszegted őket. – Ralph egyenesen a szemébe nézett. – Ha nem léptem volna közbe, védtelenül kisétáltál volna a reptérről, és…

– És hívtam volna egy taxit, mint a normális emberek? – vágott a szavába ingerülten Juliet.

A férfi aranybarna szeme dühösen csillogott.

– De te nem olyan vagy, mint a normális emberek. Te egy Castellucci vagy, ami céltáblává tesz, és ezért védelemre van szükséged.

Julietnek hevesen vert a szíve, és forróság járta át a testét. Valóban védelemre volt szüksége, mert a mellette ülő férfi komoly veszélyt jelentett a boldogságára.

Ralph kényelmesen kinyújtotta a lábát, és ő még dühösebb lett attól, hogy össze van zárva vele.

– Ha befejezted a kiselőadásodat…

– Még nem – vágott a szavába higgadtan a férfi. – Ha nem tartod be a szabályokat, akkor nemcsak céltábla leszel, hanem azoknak a dolgát is megnehezíted, akik a biztonságodért felelősek.

Juliet elvörösödött, és majdnem felrobbant a dühtől, pedig a férfinak igaza volt. Miután megismerkedtek, Ralph elmagyarázta neki, hogy Castelluccinak lenni hatalmas kiváltság, és ez előnyökkel jár, de hátrányai is vannak: a kíváncsiskodók, a tolvajok, az emberrablók és a zsarolók.

De ha már a szabályoknál tartanak, Juliet is fel tudott volna sorolni néhányat, amit a férfi nem tartott be. Például nem volt hűséges hozzá.

– Aki üvegházban ül, ne dobálózzon kavicsokkal, Ralph – közölte vele szárazon.

A férfi meglepetten felvonta a szemöldökét.

– De én nem egy üvegházban ülök, bella, hanem egy palotában.

Juliet előtt hirtelen felrémlett a gyönyörű otthonuk, amelyet hat hónapon keresztül megosztottak egymással. Az időtlen boltívek és freskók, a díszes berendezés, a kertre néző teraszok és erkélyek.

Gyorsan elhessegette magától az emléket. Vajon Ralph valóban azt hiszi, hogy rendbe hozhatja a házasságukat azzal, hogy emlékezteti őt, miről mondott le? Hát nem érti, hogy a legfontosabbat már elveszítette?

Juliet halkan felsóhajtott, és lófarokba fogta a haját.

– Miért vagy itt, Ralph?

A férfi elmosolyodott.

– Gondoskodok arról, ami az enyém.

Juliet döbbenten rámeredt. Hogy mondhat ilyet azok után, amit tett? Azok után, hogy összetörte a szívét?

Mindenki megpróbálta elhitetni vele, hogy a sértett önérzet és a szerelmi bánat jelentéktelen ár azért, hogy az ember Castellucci lehessen. Julietet azonban nem érdekelte a gazdagság, a társadalmi rang és a hatalom. Soha nem is fogja érdekelni. Ezért hagyta el a férfit, és ezért fogja újra megtenni. És legközelebb nem fog visszatérni.

– Kiküldhettél volna értem valakit – jegyezte meg.

A férfi vállat vont.

– Még mindig a feleségem vagy, Giulietta – mondta halkan.

Juliet megborzongott, mert mindenki Lettynek szólította. Csak Ralph hívta a teljes neve olasz változatán, és amikor meghallotta az ismerős szót, úgy érezte, mintha a férfi megsimogatta volna.

Belenézett Ralph szemébe, és dühöt, sértettséget látott a felszín alatt. A férfi mindig uralkodott magán, kivéve akkor, amikor szeretkeztek. Olyankor teljesen megváltozott. Minden lélegzetvétele és érintése fesztelen, sürgető és őszinte volt. Úgy simult össze a testük, mintha egymásnak teremtették volna őket.

Juliet Angliában biztos volt benne, hogy a kapcsolatuk nem működik, de most, hogy kettesben maradtak, megint feltámadt benne a kétely.

Pedig a saját szemével látta, hogy a férjének szeretője van. Ralph megcsalta őt, és a szemébe hazudott. Az elmúlt öt hétben meg sem próbálta felvenni vele a kapcsolatot, ami arra utalt: olyan jól érezte magát a szeretőjével, hogy nem hiányzott neki a felesége. Juliet megpróbálta elképzelni őket együtt, és hirtelen felkavarodott a gyomra. Már megbánta, hogy belement ebbe az ostoba játékba.

Miért kell elnyújtani a dolgokat? Miért nem lehet őszintén beszélni?

Felszegte az állát, és belenézett a férfi szemébe.

– De már nem sokáig.

Ralph meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Valóban?

Juliet dühösen arra gondolt, magával kellett volna hoznia a váláshoz szükséges papírokat, hogy a férfi fejéhez vághassa őket.

– Nem kaptad meg az e-mailemet?

– Ó, igen! Az e-mail… – Ralph hátradőlt, és lassan bólintott, mint egy producer, aki valami ócska demót kapott. – Meglehetősen váratlanul ért, és az volt a benyomásom, hogy túldramatizálod a dolgot. Valószínűleg túl sok színdarabot láttál Angliában.

Juliet megőrizte a hidegvérét.

– El akarok válni.

– Arról szó sem lehet, bella – felelte halkan, de határozottan a férfi.

– Ezt nem te fogod eldönteni.

– Most valóban úgy viselkedsz, mint egy melodráma hősnője.

– Semmit sem akarok tőled a váláson kívül, Ralph.

Juliet tényleg nem akart semmit. Tudta, hogy így is meg fogja viselni a válás, főleg akkor, ha visszatér a közös otthonukba, ami tele van emlékekkel.

– Nem kell sem a pénzed, sem a rangod. Csak el akarok válni tőled.

A férfi arcvonásai megkeményedtek.

– És én mit mondjak erre, Giulietta?

– Egyezz bele! – Juliet az ölébe ejtette a kezét, és összekulcsolta az ujjait. – Mind a ketten tudjuk, hogy nem illünk egymáshoz. Tönkrement a házasságunk.

– Ezek szerint ha valami nem működik, akkor egyszerűen eldobod? – kérdezte metsző hangon a férfi.

Juliet hitetlenkedve meredt rá. Szíven ütötték a férfi szavai. Hogy mondhat ilyet azok után, amit tett?! Ő dobott el valamit!

– A házasságunk már hónapok óta semmit sem jelent számodra.

– Mégis te voltál az, aki megszökött.

Juliet vett egy mély lélegzetet, hogy megnyugodjon.

– Azért, mert viszonyod volt egy másik nővel!

– Te ezt állítod, de már megmondtam, hogy nem igaz – felelte rezzenéstelen arccal a férfi.

Julietnek kezdett megfájdulni a feje.

– Hallgass ide, Ralph! Már meghoztam a döntést, úgyhogy nem kell hazudnod nekem.

A férfi összehúzta a szemét.

– Nem hazudtam. Megmondtam, hogy nincs szeretőm, ez az igazság, de te nem akarod elhinni.

Julietnek eszébe jutott a veszekedésük, habár egy veszekedéshez általában két ember kell… Dühösen Ralph fejéhez vágott mindent, de a férfi csak egyszavas mondatokkal válaszolt.

– Azért gondolom azt, amit gondolok, mert a saját szememmel láttam. – Vett egy mély lélegzetet. – Végeztünk végre?

– Nem, bella, még nem végeztünk. Amit láttál, az nem az volt, aminek látszott.

– Hát persze! – fakadt ki keserűen Juliet. – Akkor elmagyaráznád nekem, mit láttam?

A férfi sokáig hallgatott, de végül vállat vont.

– Az a nő nem jelent veszélyt se rád, se kettőnkre nézve.

Juliet levegő után kapkodott.

– Úgy érted, hogy nem komoly a dolog? – Dühösen és szomorúan megcsóválta a fejét. – Szerinted ebben az esetben elfogadható a viselkedésed? Azt várod tőlem, hogy alkalmazkodjam a helyzethez, és fogjam be a számat?

– Kiforgatod a szavaimat.

Juliet csalódottan felsóhajtott. Ostoba módon azt hitte, hogy Ralph végre meg fogja érteni őt, de szokás szerint tévedett.

– Tudod mit? Nem beszélek többet veled erről. – Előrehajolt, és odaadott egy cetlit a sofőrnek. – Elvinne engem erre a címre? A kórház közelében van.

– Mit művelsz? – morogta halkan a férfi.

– A szállodámba megyek – közölte határozottan Juliet.

– Szállodába?

– Igen. Szerintem az lesz a legjobb, ha tartjuk a három lépés távolságot.

A férfi egyenesen a szemébe nézett.

– Ezek szerint attól félsz, hogy képtelen leszel ellenállni nekem?

– Nem, Ralph. Pusztán arról van szó: nem akarom, hogy monoklival jelenj meg a keresztelőn – felelte metsző hangon Juliet. – De nem kell aggódnod. Az ünnepségen el fogom játszani a szerepemet, és a lánykori nevemre foglaltam szobát.

– Mutasd meg!

Juliet elővette a telefonját, és megmutatta a foglalást.

– Nem ismerem ezt a szállodát.

Ez nem volt meglepő. Ralph és az ismerősei számára csupán egyetlen szálloda létezett Veronában: az ötcsillagos Due Torri.

– Elvileg tiszta és csöndes, és csak egy éjszakát fogok ott tölteni.

– Az sem számít, ha piszkos és zajos, mert nem foglak oda vinni.

– Tessék? – kérdezte hitetlenkedve Juliet.

– Töröltem a foglalásodat, bella. Ideje hazajönnöd.

2. FEJEZET

Ralphot elégedettséggel töltötte el a felesége döbbent arckifejezése. Nagyon helyes! Most legalább megtudta, hogy ez milyen érzés – habár az, amit Giulietta követett el ellene, sokkal döbbenetesebb volt.

Bosszúsan összepréselte az ajkát, mert eszébe jutott az a pillanat, amikor belépett a közös hálószobájukba, és megpillantotta az éjjeliszekrényen heverő üzenetet. Amikor rájött, hogy a felesége megszökött tőle, rettenetesen dühös lett.

Bár mindent összevetve ez volt a legkisebb bűne…

Ránézett a gyönyörű feleségére. Giulietta farmernadrágot, fehér pólót és bő vászonblézert viselt, amely eltakarta nőies vonalait. A szája halvány rózsaszínűre volt festve, de máskülönben nem volt kisminkelve. Úgy nézett ki, mint egy cserediák, nem pedig úgy, mint egy milliomos felesége.

Márpedig még mindig az ő felesége volt, és ez nem is fog megváltozni.

Öt héttel ezelőtt magyarázat nélkül eltűnt az életéből, és csak egy cetlit hagyott hátra, de tudta, hogy azért szökött meg, mert dühös volt a veszekedésük miatt. Azt is tudta, többet is tehetett volna azért, hogy kibékítse. De hiszen igazat mondott! Vittoria nem volt a szeretője. Bonyolult volt a kapcsolatuk, de teljesen ártatlan. Mivel Giulietta a felesége volt, hinnie kellett volna neki, sőt igazság szerint rá sem kellett volna kérdeznie erre. Más nők az ő helyében – például Ralph unokatestvérei és nagynénjei – megértették volna.

De Giulietta nem olyan, mint a többi nő.

Ralph szemügyre vette haragtól vöröslő arcát. Amikor először megpillantotta Rómában, nem a kiugró arccsontja, érzéki ajka és a világosbarna, csillogó haja nyűgözte le. Igazság szerint a haja vizes tincsekben tapadt az arcára, és hasonlított arra a fuldokló macskára, amit meg akart menteni. Ralph egyetlen nőt sem ismert, aki a zuhogó esőben kint maradt volna az utcán egy macska kedvéért.

Giulietta szemébe, mosolyába és nevetésébe szeretett bele. Szemernyi kétsége sem volt afelől, hogy ő az igazi, mert lelki társak voltak. Ismerte a gondolatait és érzéseit… legalábbis azt hitte.

Megint eszébe jutott a fogamzásgátló tabletta doboza, amit a szemetesben talált meg. Nem értette az egészet, hiszen gyereket akartak. Vagy talán mégsem? Vajon Giulietta nem tudta, hogy ez mennyire fontos neki? Hiszen azt mondta, hogy ő is gyereket szeretne…

De a nők többsége nagyon jól tud titkot tartani.

– Ehhez nem volt jogod! – vágta most a fejéhez Giulietta.

– Ahhoz, hogy megvédjem a feleségemet? – Ralph összeráncolta a szemöldökét. – A férjek többsége nem értene egyet veled.

– Nem érdekel! Újra lefoglalom a szobát.

Giulietta szeme szikrázott a dühtől, és kócos haja, kipirult arca miatt úgy nézett ki, mint Rómában, amikor a szálloda felé tartottak, és közben vadul csókolóztak.

Ralph szíve fájdalmasan összeszorult az emléktől. Hiányzott neki a felesége heves vérmérséklete, és alig tudott ellenállni a kísértésnek, hogy megsimogassa a nőies vonalait.

– Sejtettem – mondta végül higgadtan. – Éppen ezért lefoglaltam az összes üres szobát.

Juliet szeme elkerekedett a meglepetéstől, azután halkan szitkozódott.

– Akkor egy másik szállodában foglalok szobát magamnak.

– Nyugodtan tehetsz egy próbát.

– Nem foglalhatod le az összes veronai szálloda szobáit, Ralph!

– Arra nem is volt szükség. Úgy látszik, elfelejtetted, hogy ezen a hétvégén kezdődik az operafesztivál.

Ralph emberei már lefoglalták az összes szabad szobát. Elég pénze és hatalma volt ahhoz, hogy eltüntesse az útból az akadályokat. Azt akarta, hogy a felesége visszatérjen a közös otthonukba, és a cél érdekében bármit megtett volna. Felsóhajtott, és elővette a telefonját.

– Talán jobb lenne, ha Luciához mennél. Tudom, hogy a rokonok már náluk vannak, és a keresztelő miatt is sok a dolga, de…

Juliet arcán értetlenség és harag tükröződött.

– Rendben van – mondta végül megadóan.

Kikapta Ralph kezéből a telefont, ledobta az ülésre, és kihúzódott az ablakhoz, hogy minél messzebb legyen tőle.

– Ezek szerint úgy döntöttél, hogy hazajössz?

– Gyűlöllek, Ralph! – sziszegte dühösen Juliet.

– Akkor ezt igennek veszem – felelte higgadtan a férfi.

Hátradőlt, és szemügyre vette a felesége arcélét. Valóban gyűlölte őt, és ha máshol vannak, talán aggódni kezd emiatt. De Veronában voltak, a szerelem városában, és a szerelem meg a gyűlölet egy tőről fakad. Pusztán annyit kell tennie, hogy emlékezteti erre Julietet.

– Buongiorno, Signor Castellucci! Isten hozta itthon, Signora Castellucci!

Megérkeztek a Gioacchino-palotába. Amikor Ralph belépett az impozáns előcsarnokba, odabiccentett a kopasz férfinak, aki már várta őket.

– Buongiorno, Roberto! A feleségemmel megiszunk egy kávét a teraszon.

Giulietta kelletlenül követte, és Ralph bosszúsan összeráncolta a szemöldökét. A felesége nem is sejti, hogy min ment keresztül az elmúlt hetekben, de úgy döntött, eleget tesz a kérésének, és várni fog. Nem tehetett mást, mert tudta, hogy az apja miféle hibát követett el az anyja ellen.

Ökölbe szorította a kezét. Azt hitte, helyesen cselekszik, de teltek a hetek, és Giulietta hirtelen azzal állt elő, hogy válni akar.

Válás?!

Annyira megdöbbent, hogy még mindig nem tért magához, ezért úgy döntött, beszélgetni fognak erről, de majd csak a keresztelő után. Ez a nap különleges volt a barátai számára, ezért nem akarta holmi jelentéktelen nézeteltéréssel elrontani.

De nem fognak elválni. Sem most, sem máskor.

– Valami baj van, bella?

Juliet hitetlenkedve meredt rá.

– Úgy érted, azon kívül, hogy ide kényszerítettél?

Ralph körbenézett az elegáns előcsarnokban.

– Ez az otthonod, úgyhogy nem is kellene kényszerítenem. De ha téged zavar a dolog, akkor talán el kellene gondolkodnod azon, mi a fontos a számodra.

Juliet elhitette vele, hogy számára is a család és a gyerekek a legfontosabbak, de az üres gyógyszeresdoboz valami másról árulkodott, és talán éppen ez volt a probléma.

– Ugye csak viccelsz? Nem nekem kell elgondolkodnom a fontossági sorrenden.

Ralph megcsóválta a fejét.

– Mégis te viselkedsz úgy, mint egy makacs kisgyerek – közölte vele, azután sarkon fordult, és elindult.

Miközben elhaladt az olasz és francia faliszőnyegek előtt, levette a zakóját, és rádobta az egyik fotelre. Juliet követte, és amikor kiléptek a napfényes teraszra, résnyire húzta a szemét.

– Árulj el nekem valamit, Ralph! Azért vagyok gyerekes, mert feldühített, hogy visszamondtad a foglalásomat?

– Jó okom volt rá.

– Hát persze! Vigyázol a családod jó hírére.

Ralph összeráncolta a szemöldökét. Vajon Giuliettának miért van ilyen rossz véleménye róla?

– Ennek semmi köze a családomhoz. A barátaim érdekeit tartottam szem előtt. Nem akartam tönkretenni az ünnepséget.

Igazság szerint elviselhetetlen volt számára a gondolat, hogy a felesége Veronában van, és idegen ágyban alszik.

– Óvatos voltam – tiltakozott Juliet.

– De nem eléggé.

Hat hónapja voltak házasok, de Juliet még mindig nem fogta fel, hogy mit jelent Castelluccinak lenni. Képtelen volt beletörődni, hogy nem élhet úgy, mint mások, és ezek szerint ő is valami másra vágyott, ugyanúgy, mint Ralph anyja. A férfit fájdalmasan érintette a dolog.

– És ha a taxisofőr vagy a szálloda egyik alkalmazottja felismert volna?

Juliet elsápadt, és egy darabig hallgatott.

– Úgy gondoltam, hogy nehéz lesz… visszajönni ide – mondta végül halkan.

Ralph alaposan szemügyre vette. Vajon tudja, hogy milyen szép, és ő mennyire kívánja?

Juliet felszegte az állát, és belenézett a szemébe, mintha olvasna a gondolataiban. Hirtelen szikrázni kezdett köztük a levegő, és Ralph kinyújtotta a kezét, hogy megsimogassa az arcát.

– És valóban nehéz, bella?

Julietnek hevesen vert a szíve, és beleborzongott az izgalomba. Rátette a tenyerét a férfi mellkasára, és hirtelen megállt az idő. Semmi sem létezett Ralphon kívül. A kémia kezdettől fogva működött közöttük, már az első alkalommal is, amikor lefeküdtek egymással, pedig Juliet akkor még szűz volt.

Két barátja volt Ralph előtt, de valami visszatartotta attól, hogy odaadja nekik az ártatlanságát. Úgy gondolta, hogy az első alkalomnak különlegesnek kell lennie. Ez különböztette meg a barátnőitől. Természetesen ők is azt akarták, hogy az első alkalom különleges legyen, mégis alig várták, hogy „megszabaduljanak” a szüzességüktől. Juliet sohasem akart megszabadulni tőle, azután megismerkedett Ralphfal, és kiderült, hogy érdemes volt várnia.

Az első érintéstől kezdve magától ment minden. Egyszer csak összeforrtak, és attól kezdve nem léteztek köztük határok. Tudta, hogy a szex lehet gyors, lassú, gyöngéd vagy szenvedélyes – és kiteljesedett tőle.

Most olyan közel voltak egymáshoz, hogy érezte a férfi testéből áradó meleget. Szinte izzott tőle a tenyere. De már túltette magát Ralphon. Ezért hagyta maga mögött ezt a fényűző palotát és a közös életüket. El akart válni tőle, hogy új életet kezdhessen.

A teste azonban önálló életre kelt. Milyen egyszerű lenne belefúrni az ujjait a férfi borzas hajába, hozzásimulni és megcsókolni!

A kávéscsészék csörgése felriasztotta a gondolataiból, és gyorsan hátrált egy lépést, azután ránézett Robertóra, aki letette a tálcát az üvegasztalra. Ezek szerint egyetlen érintés elég ahhoz, hogy elveszítse az önuralmát? Valószínűleg napszúrást kapott.

– Kitöltsem a kávét, signor?

– Nem szükséges, Roberto, köszönöm. – Ralph megrázta a fejét, de közben nem vette le a szemét Julietről. – Egyedül is elboldogulunk, nem igaz, cara?

Ő zavartan elmosolyodott. Miután az inas távozott, Ralph leült az egyik fotelbe.

– Csatlakozol hozzám? – kérdezte.

– Mit művelsz, Ralph?

– Semmit. Leültem.

– Én arról beszélek, ami azelőtt történt.

A férfi rezzenéstelen arccal nézett rá.

– Azt mondtad, nem működik a kapcsolatunk. Csak emlékeztettelek rá, hogy ez nem igaz.

Ralphnak igaza volt, és Juliet ettől még dühösebb lett.

– De igaz – közölte dacosan.

– Akkor mi történt az imént? És nehogy azt mondd nekem, hogy tévedés volt!

– Semmit sem jelentett. Semmi sem történt, és nem is fog történni!

Ralph megcsóválta a fejét.

– Az, ami köztünk van, mindkettőnknél erősebb, bella, és semmit sem tehetsz ellene.

A férfi rideg megjegyzése egyenesen Juliet szívébe talált. Rettegett attól, hogy Ralphnak igaza lehet, és éveken, sőt évtizedeken keresztül ugyanúgy fogja kívánni őt, mint most. Természetesen sohasem vallotta volna ezt be neki, mert még magának sem merte bevallani.

Az volt a legborzasztóbb az egészben, hogy a férfi megcsalta, és ő mégis kívánta. Ez ijesztette meg a legjobban, mert nem akart sebezhetővé válni.

Ökölbe szorította a kezét.

Lehet, hogy Ralph megcsalta őt, de legalább önmagához hűséges marad.

– Nem kaphatunk meg mindent, amire vágyunk, de megértem, hogy számodra ez nehézséget okoz.

Ralph arra gondolt, hogy ez egyáltalán nem igaz. Öt hosszú héten keresztül téli álmot aludt, de most felébredt, és a legszívesebben megmarkolta volna a felesége vállát, hogy alaposan megrázza.

Nem: legszívesebben megcsókolta volna. Itt a teraszon letépte volna róla a ruhát, hogy a magáévá tegye. De ellenállt a kísértésnek. Még várhat. Az a legfontosabb, hogy Juliet itt van a palotában, és nem egy ócska hotelszobában tölti az éjszakát. Holnap együtt fognak elmenni a keresztelőre, utána pedig együtt fognak elutazni valahová. És egy hét elteltével Juliet újra a felesége lesz, és együtt fogják üdvözölni a Castellucci-bál vendégeit.

De egyelőre türelmesnek kell lennie, függetlenül attól, hogy a gyönyörű és titokzatos felesége úgy gondolja, nem képes erre.

Alaposan végigmérte őt, miközben a megfelelő szavakat kereste, hogy kibékítse, legalábbis átmenetileg. Talán az őszinteség lesz a legjobb taktika.

Felsóhajtott, és a kanapé felé intett.

– Hallgass ide! Tudom, hogy dühös vagy rám, és mindenképpen beszélnünk kell, de halaszthatnánk későbbre ezt a különleges beszélgetést Luca és Lucia kedvéért?

Juliet összepréselte az ajkát, és hallgatott.

– A fiuk keresztelőjéről van szó – folytatta Ralph. – Raffaelle a keresztfiunk. Lehet, hogy pillanatnyilag sok mindenben nem értünk egyet, de tudom, hogy te sem akarod elrontani ezt az emlékezetes napot.

Juliet megadóan sóhajtott, és leült a kanapéra.

– Kérsz kávét? – kérdezte Ralph.

Juliet bólintott.

– De tisztáznunk kell valamit! Beleegyeztem, hogy itt fogok lakni, de ez még nem jelenti, hogy egy ágyban fogok aludni veled.

Ralph belekortyolt a kávéjába, hogy nyerjen egy kis időt. A nők többsége bármit megtett volna azért, hogy ágyba bújhasson Olaszország legbefolyásosabb családjának egyik tagjával. A felesége azonban nem tartozott közéjük.

Az is megfordult a fejében, hogy átül a kanapéra, és bebizonyítja Julietnek, nincs szükségük ágyra. De az most sokkal fontosabb, hogy Juliet közeledjen hozzá, ugyanúgy, mint régen.

Gondolatban felidézte a puha bőrét, mohó érintéseit, és ismét megkívánta. De gyorsan elhessegette magától ezeket a gondolatokat, és hanyagul vállat vont.

– Semmi gond. Huszonöt hálószoba van ebben a házban, bella, és biztosra veszem, hogy találsz megfelelőt. Velem vacsorázol ma este?

Juliet némi habozás után bólintott, azután felpattant.

– Megyek zuhanyozni és átöltözni – közölte. – Később találkozunk.

Egy órával később Juliet szemügyre vette magát a tükörben, és azon töprengett, miért adta be a derekát. Ostobaság volt, hiszen felhozathatta volna a szobájába a vacsorát. Ugyanakkor a keresztelőn úgyis találkozni fognak egymással, és úgy kell majd tennie, mintha minden rendben lenne. Legalább gyakorol egy kicsit, és azt is bebizonyíthatja Ralphnak, hogy az, ami a teraszon történt, csupán tévedés volt. Egy pillanat erejéig összemosódott egymással a jelen és a múlt. Elakadt a lélegzete a férfi tekintetétől. Tudta, hogy nem állt meg az idő, mégis úgy érezte, mintha a kapcsolatuk kezdetén lettek volna, mielőtt tönkrement volna minden.