Hjorth & Rosenfeldt

KI MINT VET

A mű eredeti címe: Som man sår

Copyright © Michael Hjorth & Hans Rosenfeldt, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Dobosi Beáta

ISBN 978-963-324-950-5 (papír)

ISBN 978-963-324-951-2 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Húzzátok fel őket

Húzzátok lassan

De húzzátok fel

Bosszúra éhezek

Egy kora reggelen

Született seggfej

(Kent: Seggfejek)

Mennyi ideje is ment el innen?

Évekkel ezelőtt. Hosszú-hosszú évekkel ezelőtt. De pontosan hány éve? Biztos kevesebb mint tíz. Nem számít. Amikor a busz ablakán át megpillantotta a város ismerős sziluettjét, érezte, hogy már nagyon régen.

Mit keresett most itt?

Miért jött vissza?

Miért is?

És ha tíz évvel ezelőtt, akkor mi van? Mit érdekli egyáltalán? Nem is érdekelte. Teljesen hidegen hagyta, mi történt azzal a huszonkilenc emberrel, akik három éven át össze voltak zárva. Hogy mit csinálnak most, van-e családjuk, mi a munkájuk, hol laknak.

Leszarta. Leszarta őket.

Elképzelni sem tudta, hogy bárkit érdekeljen az ő sorsa. Egyiküknek sem jelentett semmit. Emlékeznek még rá egyáltalán? Egyesek talán. Biztosan. Vagy elfelejtjük azokat, akiket bántottunk? Csak addig léteznek, amíg kínozhatjuk őket, és amikor már nem tudunk nekik szenvedést okozni, eltűnnek? Új áldozatok kerülnek a régiek helyére?

Mit keresett itt?

Miért jött vissza?

Nem valami diadalmas visszatérés volt ez. Nem holmi felemelő bosszú. Nem remélhette, hogy most majd csodálni fogják, vagy jobban szeretik, mert időközben híres vagy sikeres lett. Nem az lesz, hogy most majd jól megmutatja nekik. A rút kiskacsa nem változott hattyúvá − csak egy öreg, megkérgesedett lelkű, rút nagykacsa lett.

Hát akkor mégis mit keresett itt?

Miért jött vissza?

Talán csak meg akarja mutatni nekik, hogy él és virul, és vissza mer jönni. Nem tudták megtörni. De tényleg nem? Ki tudja, milyen élete lett volna, ha máshogy alakulnak a dolgok? Jobb. Kibírhatóbb.

A Hármak nélkül, akik arra sem méltatták, hogy idegeskedjenek rajta. Levegőnek nézték. Semmibe vették.

A néma követők nélkül, akik olyan bizonytalanok voltak, és annyira féltek attól, hogy az ő helyzetébe kerülnek, hogy inkább homokba dugták a fejüket.

Macke és Philip nélkül.

Nem, ebbe nem mehetett bele. Most nem. Még nem. Kiverte a fejéből a gondolatokat, a neveket, azt az estét. De ott lesznek, emlékeztette magát. Találkozni fog velük. Ma este. A buliban, vagy hogy hívják. Semmi esetre sem osztálytalálkozónak. Ahhoz valamiféle osztályközösség is kellene. Ott lesznek.

Lehet, hogy mégis ezért jött vissza.

Az álom miatt.

A visszatérő álom miatt.

Először azon az éjszakán látta, amikor megkapta a meghívót. Majd miután köszönettel elfogadta, egyre gyakrabban. Álmában elégtételt vett. Kiállt magáért. Végre. Megkapták, amit megérdemeltek. Néha olyan valóságos és eleven volt az álom, hogy diadalittasan ébredt fel. De az érzés persze azonnal elmúlt, amint felkelt, és visszatért a valóságba.

A busz elhaladt a Karlshamn feliratú tábla mellett. Visszajött abba a városba, amelyet egykor elhagyott. Ahonnan elment. Ahonnan elmenekült. Meggyőzte magát, hogy a gyomorgörcsöt, amelyet eddig a dühnek és a szorongásnak tudott be, valójában valami más okozza. Az eltökéltség. Az izgalom. A lassan feltámadó gyűlölet, amelyet oly sokáig fojtott el magában − de ezúttal hagyja megerősödni.

Ezért jött vissza.

Ezt fogja tenni.

Visszavág.

Kungsgatan.

Angelica Carlsson meg sem próbálta visszatartani az elégedett mosolyt, amikor befordult az utcába. Voltak Karlshamnban fényűzőbb villák, szebb házak és előkelőbb városrészek is, de alig négy hónap alatt beköltözött egy nagy, háromszobás lakásba a Kungsgatanon. Nem is rossz.

Százhúsz nappal azután, hogy először találkozott Nilsszel.

Százharminccal azután, hogy megismerkedett vele az egyik társkereső oldalon, amelyet rendszeresen látogatott. Nils tizenhét évvel volt idősebb nála. Kedves ember, elvált, a lánya már kirepült a fészekből − a profilja alapján tökéletes. Pont az a típus, akit Angelica keresett, de biztos persze nem lehetett benne. Csak az ötödik vagy talán a hatodik randin jött rá, hogy megtalálta az igazit. Lesütött szemmel, kissé félszegen megfogta a kezét, és azt mondta: reméli, hogy a férfi akar még találkozni vele, mert ő tényleg nagyon örülne, ha… több is lenne közöttük. Nils egy kicsit zavartan felnevetett, és biztosan elhárító mozdulatot tett volna, ha Angelica nem fogja a kezét.

– De mit akarsz tőlem?

Angelica ügyelt arra, hogy a feltörő öröm ne üljön ki az arcára; inkább komolyan nézett rá, és azt mondta, hogy szamár. Megkérdezte, miért becsüli le magát ennyire, miközben ilyen nagyszerű ember. Ezért akar több időt tölteni vele. Aznap este kéz a kézben mentek fel a férfihoz. Angelica akkor járt először a kungsgatani lakásban.

Pár héttel később eljött az idő, hogy bevesse Dicket.

A teljesen agyatlan volt pasiját.

Rosszkedvűen és kissé szétszórtan állított be Nilshez munka után. A férfi persze észrevette, hogy valami nincs rendben, de Angelica nem akart beszélni róla. Nem akarta belekeverni. Mindaddig ki is tartott emellett, amíg úgy nem érezte, hogy Nils mindjárt abbahagyja a faggatózást, és kérésének eleget téve tényleg békén hagyja.

Ekkor vonakodva kitálalt.

Sötét éjszaka lett, mire a végére ért.

Elmondta, hogy még fiatal volt, és naiv, amikor megismerte Dicket. Izgalmasnak találta nagyratörő, irreális elképzeléseit, idétlen vicceit és gondtalan életét, de a vidám, elbűvölő felszín mögött sötét, kontrollmániás belső lapult. Könnyek között mesélte, hogy pár év után teherbe esett, de Dick egyáltalán nem akarta a gyereket, és arra kényszerítette, hogy válasszon a kicsi és közte, aztán az abortusz után néhány hónappal mégis dobta. Nils átölelte, Angelica pedig letörölte a könnyeit, és hagyta, hogy a férfi vigasztalja. Azt latolgatta, hogyan folytassa, de Nils a segítségére sietett, és megkérdezte, miért épp most jutott az eszébe az exe.

Történt valami? Jelentkezett?

Igen, igen, jelentkezett.

Pár éve újra megjelent az életében, mesélte Angelica. Megint elkezdett körülötte legyeskedni. Azt mondta, hiányzik neki, már bánja a történteket, és rájött, hogy óriási hibát követett el. Azóta benőtt a feje lágya, és szeretné, ha újrakezdenék. Esküdözött és könyörgött. Angelica meg bedőlt neki. Elhitte, hogy tényleg megváltozott. És hogy most majd megadja neki azt a biztonságot, amelyre vágyik.

Jól indult; nagyjából fél év után úgy döntöttek, hogy összeköltöznek, és vettek egy közös lakást Göteborgban. De néhány hónappal később Dick féltékeny, kontrollmániás énje újra a felszínre tört. Ezúttal erőszakos is lett. Végül Angelicának sikerült összeszednie a bátorságát, és szakított vele. Ezek után soha többé nem tér vissza hozzá, ígérhet neki fűt-fát. Befejezte. Vége. Csakhogy Dick még nem volt túl rajta, távolról sem. Rendszeres időközönként felbukkant, rimánkodott, fenyegetőzött, erősködött, egyszóval mindent megtett, hogy megkeserítse Angelica életét. Most a göteborgi lakással és a hitellel volt valami, ő nem is tudja pontosan, mi, mert lecsapta a telefont, amikor Dick üvöltözni kezdett, és letiltotta a számát, de azért sikerült felzaklatnia.

Ezért volt olyan rosszkedvű, amikor megjött, pedig boldognak kellene lennie. Vele. Nilsszel.

Azon az éjszakán feküdtek le egymással először. Utána Angelica csak zokogott a férfi karjában. Azt mondta, hogy boldog és hálás, amiért megismerhette. Mellette úgy érzi, biztonságban van, törődnek vele.

– Szívesen törődöm veled – suttogta Nils, és megsimogatta a haját.

Angelica némán magához ölelte. Pont ezt akarta hallani.

A következő héten tulajdonképpen hozzáköltözött. Gyakrabban ment fel a lakására, tovább maradt, felvitt egy-két váltás ruhát, kapott egy polcot, egy fiókot, helyet a szekrényben. A férfi volt nejének színét sem látta, a lányát pedig, noha tudott Angelica létezéséről, úgy tűnt, nem zavarja, hogy az apjának van valakije; nem beszéltek túl gyakran, legjobb esetben kéthetente felhívták egymást. Amikor Angelica a lakásban volt, a lány sosem mutatkozott, pedig alig kétórányira, Helsingborgban lakott.

Angelica megtette az utolsó lépéseket a kapu felé. Most már kénytelen volt letörölni a képéről az elégedett vigyort. Nyugtalan, rémült arckifejezést erőltetett magára. Eljött a következő lépés ideje. Dick megint jelentkezett. Rendőrséggel és végrehajtóval fenyegette, és Angelica még nem is tud mindent. Mert nem értette pontosan, amit az az eszelős mondott, de arról hadovált valamit, hogy eladja a göteborgi lakást, és Angelica tartozik neki.

Zaklatottan, feldúltan, könnyek között kell belépnie Nilshez, mint aki vigaszra szorul, amit csak tőle kaphat meg. Szüksége van rá. De nem lesz képes megnyugodni. Ma este nem. Dick kétszázharmincötezer koronát követel tőle. Kurva sok pénz. Honnan vegyen ennyit?

Idáig volt meg a terv, ezután rögtönöznie kell. A legjobb esetben Nils önként és dalolva felajánlja, hogy ad kölcsön, anélkül hogy kérdezősködne, és utánajárna a dolgoknak. Valószínűbb azonban, hogy azt javasolja, fogadjanak ügyvédet, vagy tegyenek feljelentést. Ezt viszont el kell kerülnie. Lassan, óvatosan abba az irányba kell terelgetnie a férfit, hogy legyen ő a megmentője, aki egyszer s mindenkorra megszabadítja ettől a rohadéktól. A herceg a fehér lovon. Kölcsön: Nilsnek nem nagy ügy, neki viszont életmentő.

Legalábbis addig, amíg nem áll elő újabb probléma, és nem lesz szüksége még több pénzre.

Bedugta a kulcsot a zárba, lehunyta a szemét, és érezte, hogy máris elerednek a könnyei. Basszus, de jól csinálja!

Gyakorlat teszi a mestert.

Amikor kinyitotta a szemét, már egy másodperc sem volt hátra az életéből. A lövedék csaknem nyolcszáz méter per másodperces sebességgel hagyta el a fegyver csövét. Több mint kétszer olyan gyorsan, mint a hang, ezért aztán Angelica nem is hallotta a dörrenést, mielőtt a golyó a halántékába fúródott, ő pedig holtan esett össze az imádott Kungsgatanján.

Kerstin Neuman

Bernt Andersson

Angelica Carlsson

Philip Bergström

Aakif Salim Haddad

Lars Johansson

Ivan Botkin

Annie Linderberg

Peter Zetterberg

Milena Kovacs

A harmadik holttest. A harmadik gyilkosság.

Vanja vetett egy pillantást a mentőautóra, amely sietség nélkül gördült be a lezárt területre a Kyrkogatanon, ahol máris összeverődtek a bámészkodók a kék-fehér kordonszalag mögött. Sokan a telefonjukkal fényképezték vagy filmezték a sárga-zöld kocsit, amikor villogó és sziréna nélkül elindult a legközelebbi hullaházzal rendelkező kórház felé. Vanja nem tudta, az hol van, még nem ismerte ki magát a városban. Ursula viszont már járt ott, hogy megnézze a két korábbi áldozat sérüléseit. Egyébként csak annyit tudtak, amennyit a rendőrségi jelentésekben olvastak, miután a helyi kollégák átadták nekik az ügyet.

Az első áldozatot, egy Kerstin Neuman nevű hatvannyolc éves nőt lelőtték, amikor kiment a nagy út mentén álló postaládájához. Ezen a nyomon nem igazán tudtak elindulni. Az asszony egy félreeső helyen lakott egy kis tanyán, kilométerekre a településtől. Vanja azt is olvasta, hogy nem ok nélkül élt azon az isten háta mögötti helyen. Fenyegetéseket ugyan sosem kapott, de Karlshamnban mindenki vagy majdnem mindenki ismerte. Tudták, hogy mit okozott. Vétlenül, hiszen hivatalosan nem ítélték el a buszbalesetért.

A második áldozatot Bernt Anderssonnak hívták, ötvenhárom éves volt, de legalább tíz évvel idősebbnek nézett ki azon a képen, amely ott lógott a táblájukon ideiglenes irodájukban, a néhány saroknyira található rendőrségen. Kemény élete lehetett. Az évek alatt mindentől függővé vált, amitől csak lehetett. Az utóbbi időben elsősorban az alkoholtól – legalábbis azok szerint, akik össze szoktak futni vele a lakhelyén, Asarumben. A helyi rendőrségnek régi ismerőse volt: számtalan éjszakát töltött a kijózanítóban, vitték már be rendbontásért, perelték be drogbirtoklásért, de mindig megúszta pénzbírsággal. Lopás és az alkalmi élettársai sérelmére elkövetett erőszak is szerepelt a bűnlajstromán.

Ám sosem ítélték el.

Az egyik edzőgépen találták meg egy erdőszéli fitneszparkban, három nappal Kerstin Neuman meggyilkolása után. Halálos lövést kapott a halántékába. Mint kiderült, mindkét bűncselekményt ugyanazzal a fegyverrel követték el.

Krista Kyllönennek, a körzeti rendőrkapitánynak ekkor sikerült rábeszélnie felettesét a malmői déli régiónál, hogy vonják be a királyi gyilkossági nyomozóhatóságot. Ami elég szokatlan volt, ha egy nyomozás még csak szűk egy hete folyt. Az elkövető azonban mindkét esetben orvlövész volt: tanúkat nem találtak, a lövedékeken kívül semmilyen technikai bizonyíték nem állt a rendelkezésükre, a tetthelyen nem bukkantak sem töltényhüvelyre, sem keréknyomokra, és a településen felszerelt csekély számú térfigyelő kamera felvételeinek sem vették sok hasznát.

Nem volt nyom, amelyen elindulhattak volna, és segítségre volt szükségük.

Azt állítani, hogy a helyiek rettegésben éltek, túlzás lett volna, de három gyilkosság nyolc nap leforgása alatt kétségkívül nyugtalanságot és félelmet kelt, és onnan már csak egy lépés a düh. Vanja felsóhajtott. Valóságos rémálom lehet még ebből. Ennek nem szabad megtörténnie. Minden szem rá szegeződött. Ez volt az első nyomozása, amióta átvette a stafétát a királyi gyilkossági nyomozóhatóságnál.

Amióta Torkel helyére lépett.

Végignézett az utcán, a következő kereszteződésben, a Södra Fogdelyckegatannál felállított útzár felé. Nem tudta, mit jelent ez az utcanév, vagy hogy jelent-e valamit egyáltalán. Inkább tűnt kitalált szónak. Ott is gyülekeztek már a kíváncsiskodók, de nem voltak olyan sokan, és kevesebben vették elő a telefonjukat is. Messze álltak a tetthelytől, nehezen tudtak volna olyan képeket készíteni, amelyeken nem csak egy átlagos kisvárosi utca látszik. Ursulát talán lekaphatták volna, amint guggolva fényképezi az áldozatot, akit a kabátja zsebében talált jogosítvány szerint Angelica Carlssonnak hívtak, és harminckilenc éves volt.

– Vanja!

Megfordult, és látta, hogy Carlos tart felé. Április elején jártak, a nap már lebukóban, de nem volt hideg, legalábbis annyira biztosan nem, mint ahogy azt Carlos Rojasra nézve gondolta volna az ember. A sapkáját lehúzta a fülére, bélelt kesztyűt viselt, és sálat a vastag, elegáns tollkabátja alatt, amely – Vanja tudomása szerint – kötött pulóvert, flanelinget és pólót is takart. Biztosra vette, hogy jégeralsó is van rajta a márkás farmer alatt.

Carlos volt a csapat üdvöskéje. Először Uppsalában dolgoztak együtt, amikor egy erőszaktevő után nyomoztak. Vanja igyekezett kiverni a fejéből azokat a másfél évvel ezelőtti októberi heteket. Hajszálon múlt, hogy nem esett ő is az elkövető áldozatául. Rémes ügy volt, és az egyik legfurcsább, amelyben részt vett, mindenesetre akkor ismerték meg Carlost. Amikor Torkel kiszállt – kénytelen volt kiszállni, pontosított magában –, be kellett venniük még valakit a csapatba, és a választásuk Carlosra esett. Csapatjátékos volt, rátermett, szorgalmas és alapos. Vanja értékelte ezeket a tulajdonságokat, főleg most, hogy minden hozzájuk kerülő ügyért ő viselte a felelősséget. De Carlos folyton fázott. Hőmérséklettől függetlenül.

– Mi van? – kérdezte tőle.

– Van odafent egy nő – mutatott a férfi a harangtoronyra, amely kissé feljebb magasodott a dombon, az út túloldalán, egy fekete kovácsoltvas kerítés mögött. – Azt mondja, hallotta a lövést.

– Hallotta?

– Hallotta. Nem beszélsz vele?

Vanja fontolóra vette. Beszéljen vele? Valószínűleg csak annyit tud meg tőle, hogy hallott egy dörrenést. De akkor is ki kell kérdeznie. Minden követ meg kell mozgatniuk.

Követte Carlost fel, a homokszínű kőtoronyhoz, amelyhez egy templom is dukált volna, mégis magányosan állt a dombon, jó messze a legközelebbi istenházától. A fűben nárcisz bimbózott. Itt hamarabb tavaszodik, mint Stockholmban, gondolta Vanja, és úgy érezte magát, mint egy vénasszony. Az apja szokott ilyeneket mondani. Vagyis az egyik apja. Valdemar. Akiről valamikor azt hitte, hogy mindig ott lesz neki, történjék bármi – mostanra viszont, sok bonyodalom, hazugság és leleplezés után megszakadt vele a kapcsolata.

Az sem könnyítette meg a helyzetet, hogy Valdemar börtönbe került.

Sebastian Bergman azonban, akitől éveken át próbált megszabadulni, hébe-hóba jelentkezett. Az utóbbi időben meglepő módon egészen normális viszonyt sikerült kialakítaniuk. Érdekes fordulatokat hoz az élet. Ez az egész a lánya miatt volt. Sebastian unokája miatt. Amanda júliusban tölti be a hármat. Vanja elhessegette magától ezeket a gondolatokat, és elfojtotta a vágyakozást, amely azonnal jelentkezett, amint eszébe jutott Amanda. És ez nem ment ritkaságszámba.

A nő egy barna kockás, gurulós bevásárlótáska mellett várt rájuk. Ötvenes lehetett, rövid, cikcakkos frizurát viselt, amelyet Vanja szerint maga vágott a fürdőszobatükör előtt. A ruhája tiszta és rendes volt, bár kicsit kibolyhosodott. Egyik kezében egy szemétszedő csipeszt tartott, és Vanja látta, hogy a szatyra félig tele van fémdobozokkal meg műanyag flakonokkal. Bemutatkozott neki, majd megkérte, hogy mondja el, amit tud.

– Már elmondtam neki – biccentett a nő Carlos felé. – Erre jártam, mert esténként a fiatalok itt szoktak bandázni, és jó sok dobozt szétdobálnak, és hallottam egy durranást.

Vanja magát átkozta. Carlosra kellett volna hagynia ezt az egészet. Fontossági sorrend! Feladatkiosztás! Torkel ezeket olyan jól csinálta!

– Egy durranást?

– Egy lövést.

– Meg tudja mondani, merről?

– Nem, mert a házak visszaverték.

Vanja körülnézett. Itt nem igazán voltak házak. Az utca elején állt két hosszú faház, és úgy harminc méterre, ennek a parkféleségnek a közepén emelkedett egy nagy, piros épület is, amelyen a Gyülekezeti terem felirat ékeskedett nagy betűkkel, de ezeket leszámítva csak a kétszintes kőház magasodott fenséges magányában a Kungsgatanon. Ezek nem nagyon verhették vissza a hangot.

– És nem látott senkit elszaladni?

– Nem.

– És valami más mozgást nem érzékelt? Vagy nem látott egy autót?

– Nem, csak a durranást hallottam.

– Rendben. A kollégám felveszi az adatait. Ha úgy adódik, még jelentkezünk. Köszönjük a segítséget!

Vanja elindult visszafelé. Körülnézett. Honnan jöhetett a lövés? Az egyik házból a keresztutcában, amelynek sarkán lezárták az utat? Elképzelhető. Vagy a parkból, ahonnan éppen kifelé tart? Ez kevésbé valószínű. Mivel itt nem volt túl sok fa és bokor, amely mögé el lehetne bújni, fényes nappal elég kockázatos lett volna. Tulajdonképpen semmi értelme sem volt találgatásokba bocsátkozni, mert fogalmuk sem volt, milyen szögből adták le a lövést, és valószínűleg soha nem is fogják megtudni. Nem voltak ugyanis tisztában azzal, hogy pontosan hol és hogyan állt Angelica a halála pillanatában. A zárban volt egy kulcs, ami arra utalt, hogy be akart menni a kék kapun. Ha még kívül volt, akkor a lövésnek jobbról kellett érkeznie. A Södra Fogdelyckegatan irányából…

Átküldjön valakit a kereszteződésnél álló sárga kőházakba, ahonnan rá lehet látni a tetthelyre? Torkel mit tenne a helyében?

Határozatlanul sétált le a dombról. Ekkor Billy lépett ki a kék kapun, és sietős léptekkel indult el felé.

– Tudom, hová igyekezett.

Vanja rögtön tudta, hogy Angelica nem itt lakott, amint belépett a második emeleti lakásba. Annyi helyen járt már az évek során, áldozatok, hozzátartozók, tettesek otthonában, hogy most rögtön az az érzése támadt, hogy itt nem élt nő. Nem tudta volna pontosan megmagyarázni, miért, de a lakás valahogy túlságosan… késznek tűnt. Mintha valaki besétált volna egy bútorboltba, megvásárolt volna minden szükségeset, se többet, se kevesebbet, és kész. Nem választott kiegészítőket, nem alakította otthonossá – semmit sem tett hozzá, és semmit sem vett el belőle. Vanja úgy vélte, egy nő sosem érné be ennyivel. Lehet, hogy előítéletes volt, de szinte biztosra vette, hogy ez a lakás egy válás utáni gyors, férfias megoldás.

A kanapén egy férfi ült, akit Billy információi szerint Nils Fridmannak hívtak, és közel hatvanéves volt; a haja már őszült és gyérült, és bézs chino nadrágot viselt kockás inggel. Előtte a dohányzóasztal üveglapján egy érintetlen pohár víz, sápadt arcán könnyek peregtek. Leengedett karral, görnyedten ült, úgy tűnt, minden erejét felemészti, hogy ne roskadjon teljesen magába. Vanja neki is bemutatkozott, és megkérdezte, feltehet-e néhány kérdést. Nils bólintott, megköszörülte a torkát, és előszedett egy textilzsebkendőt, amelyről Vanja azt hitte, hogy csak nyolcvan felettiek használják. A férfi gyorsan letörölte a könnyeit, kifújta az orrát, majd ismét a zsebébe gyűrte a zsebkendőt.

– Az áldozatot Angelica Carlssonnak hívták, jól tudom? – kérdezte Vanja, miközben a szoba egyetlen foteljának szélére ereszkedett.

– Igen.

A férfi szeme a név hallatára megint könnybe lábadt, de nem vette elő a zsebkendőjét.

– Magához jött, ugye?

Ez is inkább kijelentés volt, mint kérdés, de most is igenlő választ kapott egy bólintás formájában.

– Itt lakott? Milyen viszonyban álltak?

Nils felzokogott, aztán nyelt párat, mintha biztos akarna lenni benne, hogy a hangja nem hagyja cserben, majd Vanjára emelte kivörösödött szemét.

– Együtt jártunk – felelte kásás hangon. – Félig-meddig itt lakott.

– És hol lakott, amikor nem itt? – kérdezte Vanja, és a szeme sarkából látta, hogy Billy elkezd jegyzetelni.

Nils nagy levegőt vett, de nem szólalt meg azonnal. A homlokát ráncolva gondolkodott.

– Van… Van egy lakása Bräkne-Hoby mellett… Ronneby környékén… Valahol arra.

– Sosem járt nála?

– Nem. Többnyire itt voltunk. Vagyis mindig, ha nem mentünk el valahová.

Az utolsó szavakat lassan ejtette ki. Vanjának az az érzése támadt, a férfi csak most csodálkozik rá, hogy sosem járt Angelicánál, és azt sem tudja róla, hol lakott pontosan.

– És mióta jártak együtt?

– December végén ismerkedtünk meg egy társkereső oldalon.

– Vagyis majdnem négy hónapja.

– Igen.

– De maga sosem járt nála?

– Nem.

Vanja vetett egy gyors pillantást Billyre. Nils valószínűleg azért nem ment el soha Angelicához, mert a nő nem akarta, ami jelentheti azt is, hogy volt valami rejtegetnivalója, amiről Nils semmi szín alatt sem szerezhetett tudomást.

– De tudja a címet?

– Sajnos nem.

– Semmi baj, kiderítjük.

Vanja elhallgatott. A megtört férfit nézte, és arra gondolt, hogy a következő kérdése még jobban meg fogja viselni. Előrehajolt, és halkabban szólt hozzá.

– Van róla valami elképzelése, miért gyilkolták meg?

Nils csak megrázta a fejét, a szemét pedig valóban elfutották a könnyek, mintha minden egyes alkalom, amikor Angelica halála szóba kerül, újabb megrázkódtatást okozna neki. Megint elővette a zsebkendőjét, megtörölte az arcát, kifújta az orrát, és eltette. Vanja azon kapta magát, hogy azt latolgatja, nem dörzsöli-e bele ilyenkor a szemébe a megszáradt taknyot. Elhessegette a gondolatot. Fontosabb dolgokra kellett figyelnie.

– Ugyanaz lőtte le, mint a másik kettőt? – nyögte ki végül Nils.

– Elképzelhető – ismerte be Vanja. – Angelica sosem mondta, hogy úgy érzi, veszélyben van, vagy figyelik? Nem említett valami ilyesmit?

– Biztos az a Dick volt – felelte Nils elgondolkodva.

– Ki az a Dick?

– A volt barátja, akivel együtt élt Göteborgban, és aki azóta is megkeserítette az életét.

– Hogyan?

– Állandóan hívogatta, és azt mondta, tartozik neki, a rendőrséggel fenyegette, meg azzal, hogy ráküldi a végrehajtót. Ilyenek.

Vanja újból Billyre pillantott, és amikor a kollégája a telefonjával a kezében elindult kifelé, hogy kiderítsen valamit erről a Dickről, tudta, hogy egyre gondolnak.

– Nem tudja a vezetéknevét? – fordult meg Billy a küszöbről.

– Nem. Mindig csak Dickként emlegette.

– Jól van. Köszönöm.

Vanja hallgatott egy darabig, és a fejét törte. Egy volt barát. Nem jó jel. Sok nőt fenyegetnek, bántalmaznak vagy ölnek meg hozzájuk közel álló férfiak. Túl sokat. Évről évre egyre többet.

Egy féltékeny ex? Nem lehetetlen.

De ebben az esetben Dicknek kapcsolatban kellett lennie a másik két áldozattal is. Vagy velük csak el akarta terelni a gyanút az igazi célpontjáról, aki mindvégig Angelica volt? Amikor Vanja végiggondolta ezt, hihetetlenül nyakatekertnek és valóságtól elrugaszkodottnak érezte. Túl keveset tudtak. Főleg Angelicáról, de úgy általában is. Tulajdonképpen semmit sem tudtak.

– Nem nyomasztotta vagy nyugtalanította valami más is?

– Nem. Mindig olyan jókedvű volt… Jóságos és kedves… – A férfi hangja megbicsaklott, és ezúttal nem tudta visszatartani a feltörő sírást.

Vanja egy gyors pillantást vetett rá, és arra gondolt, többet aligha sikerül kiszednie belőle. Legalábbis egyelőre.

– Felhívhatunk valakit, hogy idejöjjön? – kérdezte végezetül, miközben felállt a fotel széléről.

Legnagyobb megkönnyebbülésére Nils megrázta a fejét. Vanja a lehető leghamarabb vissza akart menni az irodájukba a rendőrség Erik Dahlbergsvägenen álló impozáns épületébe. Szüksége volt egy kis magányra, hogy gondolkozzon, kidolgozzon egy stratégiát, eldöntse, mi legyen a következő lépés, és hogyan folytassák le a nyomozást. Most már az övé volt a felelősség. Most először, és érezte is ennek a súlyát.

Már az is épp elég nagy baj volt, hogy három áldozatuk van.

Semmi szín alatt sem szerette volna, hogy legyen egy negyedik is.

Annyira szánalmasak voltak. Mind. Rohadt szánalmasak!

Julia utálta, hogy ilyen könnyen visszatalálnak a régi szerepeikbe. Gond nélkül, mintha mi sem történt volna, mintha megállt volna az idő. Az átlagos, szorgalmas, jó kislányok, akiknek egyetemi diplomájuk, jó munkájuk, karrierjük, családjuk és fenékig tejfel életük van, egymás mellett szorongtak az asztal egyik végén. A kocka vagy teljesen normális fiúkkal. A népszerű lányok és a nagymenő srácok viszont kényelmesen elterpeszkedtek, minden oxigént kiszívtak a teremből, ész nélkül vedeltek, és percenként beszóltak valami ilyesmit: „és arra emlékeztek, amikor…”, aztán következett valami aljasság, egy megalázó pillanat emléke az asztal túlsó végén ülők valamelyikének címezve, aki merev mosollyal vagy erőltetett nevetéssel válaszolt, mert nem akarta elrontani a hangulatot. Mindenki tudta, hol a helye a mintegy varázsütésre helyreálló, régi hierarchiában.

Macke volt a legrosszabb. Nyilván.

A 9/b királya.

Most sem hazudtolta meg magát. Kicsit meghízott, nagy mintás inge megfeszült a hasán a zakó alatt, amely nem állt jól neki. Helytelen táplálkozási szokások és sok pia, gondolta Julia. Amúgy semmit sem változott. Göndör, vörösesszőke haja, széles, betört orra, keskeny arca és az a csúnya bajsza. Kék szeme, amelyből Julia emlékei szerint sosem sütött melegség vagy kedvesség. Minden a régi.

Ugyanolyan hangos volt. Ugyanolyan idétlen.

A néma követők ugyanúgy féltek tőle, a Hármak pedig, akik túl harsányan nevettek a poénjain, koccintottak vele, és néha-néha az ölébe akartak ülni, ugyanúgy körülrajongták.

Julia pillantása Philipre vándorolt. Meglehetősen visszafogott volt a vacsora alatt. Eredetileg Mackétól távolabb foglalt helyet, de amikor a Király ezt felfedezte, kénytelen volt átülni hozzá.

– Fille! Baszd meg, Fille! Itt a helyed a kemény mag mellett!

Egy futó pillanatra úgy tűnt, mintha Philip tiltakozni készülne, és a helyén maradna, de Macke nem tágított, és a Hármak vele együtt skandálták: „Fille! Fille! Fille!”, egészen addig, amíg Philip egy lemondó bólintással fel nem állt, és át nem ült hozzájuk, amit nagy üdvrivalgás követett. Senki sem mondta, pedig mondhatták is volna.

Hogy nem ülhet a lúzerekkel.

A Grundvik általános iskola lúzerjeivel.

Julia korán, az elsők között érkezett meg a szállodába. Belépett a második emeleti nagyterembe, vagyis a „Bálterembe”, ahogy azt a magas, kétszárnyú ajtó mellé felszerelt, fényesre polírozott réztábla tudtul adta, amely ma este egyfajta gyülekezőhelyként fog szolgálni. A tervek szerint itt ülnek, isznak, beszélgetnek, amíg mindenki meg nem érkezik, és fel nem szolgálják a vacsorát az étteremben. Julia még sosem járt itt. Tudta, hogy itt szokták tartani a kilencedikesek évzáró bankettjét, de ő ezeken sosem vett részt. A magas mennyezetről három nagy kristálycsillár lógott, meg súlyos selyemfüggönyök a hatalmas ablakok és a teraszra vezető óriási üvegajtók előtt, amelyekből a szálloda építésekor még biztos szép kilátás nyílt, de most egy szintén magas, jellegtelen irodaépületre néztek a konténereivel és a szemeteskukáival amerikai filmek sikátoraira emlékeztető keskeny utca túloldalán. A terem egyik felében egy kis színpad állt, amelyet nyilván utólag építettek ide – és ezt meg sem próbálták palástolni –, a sört, bort és gin-tonikot kínáló, rögtönzött bár előtt pedig magas asztalok sorakoztak. Julia kért egy gin-tonikot, majd beállt az egyik sarokba, és a helyiséget pásztázta, amely kezdett megtelni, ahogy érkeztek a buli résztvevői, többnyire kis, négy-öt fős csoportokban. Egy vagy két taxival. Nyilván valahol máshol találkoztak. Juliától senki sem kérdezte meg, hogy nem akar-e vele jönni. Kiment a mosdóba, nem azért, mert kellett, hanem inkább azért, hogy csináljon valamit.

Amikor belépett, Janet, a Hármak egyike a tükör előtt állt, és éppen a nem kifejezetten szolid sminkjét igazgatta.

– Julia! – kiáltott fel ösztönösen azon az idegesítően magas és vékony hangon, amely úgy tűnik, kötelező, amikor enyhén spicces csajok összefutnak.

– Hm – felelte ő kurtán, és látta, hogy Janet azonnal rájött, hogy hibázott, hiszen ő nem érdemel meg egy ilyen szívélyes és harsány csajos üdvözlést.

– Pink a hajad – jegyezte meg Janet, miután tetőtől talpig végigmérte.

– Tudom.

Szerinte nyilván ez volt az egyetlen dolog, amit érdemes szóvá tenni. Eltette a rúzsát kis neszesszerébe, és szó nélkül távozott. Amikor Julia visszatért a bálterembe, már a Hármak másik két tagja is megérkezett, és a hangerő jelentős mértékben megnőtt.

Nem jöttek el olyan sokan, mint várta. Az osztály huszonkilenc tanulójából csak tizenkilenc. Úgy látszott, a másik osztályban és iskolában is hasonló a részvételi arány, úgyhogy összesen nagyjából százharmincan lehettek.

Nem sokan szóltak hozzá. Akik meg próbálkoztak, azok hamar ráuntak, mert ő nem kérdezett, és nem mutatott érdeklődést az életük iránt. Nem azért jött, hogy régi kapcsolatokat elevenítsen fel, vagy barátkozzon – hanem azért, hogy elmondja az igazat. Hogy tönkretegye a hangulatot. Ez volt a specialitása. Többet ivott, mint szokott. Azt hitte, ez segít, bátorságot meríthet belőle. Mint álmában. Vagy… ott részeg volt egyáltalán? Tök mindegy. Most az.

– Julia?

A hang irányába fordult. Egy nála pár évvel fiatalabb fiú állt előtte. Szőke haja kétoldalt kiborotválva, barna szeme kedvesen csillogott, mosolya felfedte csálé metszőfogait. Pincérruhát viselt, rajta pedig névtáblát. Rasmus. Ennek ellenére eltartott egy pillanatig, mire Julia felismerte. Addigra a fiú már észrevette, milyen bambán néz rá, és megszólalt:

– Én vagyok az, Rasmus. Grönwall.

– Igen, tudom. Először nem ismertelek meg, de most már…

– Igen, igen, rég volt.

– Itt dolgozol?

– Csak egy kis mellékesért. Amikor kell.

– És egyébként mit csinálsz? Egyetemre jársz?

– Nem, az ICA Maxiban vagyok kasszás… Még nem tudom, mit akarok. És te mivel foglalkozol mostanság?

– Jogot hallgatok. Lundben. Ez az ötödik szemeszterem. – Úgy döntött, akárki kérdezi az este folyamán, ezt fogja hazudni.

– Nem gondoltam volna, hogy eljössz.

– Én sem, de… Itt vagyok!

Rasmus nem kérdezett többet, csak bólintott, és körbenézett a teremben, ahol a hangerő a bárlátogatások sűrűsödésével egy ütemben nőtt.

– Jó sokan vannak – állapította meg. – Mennem kell dolgozni.

– Örülök, hogy láttalak – mondta Julia, és komolyan is gondolta.

– Én is. Majd biztos összefutunk még.

Azzal távozott. Julia figyelte, ahogy összeszedi a poharakat és az üvegeket az útjába eső asztalokról. Rasmus Grönwall. Rebecca öccse. Mikor is látta utoljára? Nyolc vagy kilenc éve, amikor… tizennégy éves volt. Igen, valahogy így. Most már emlékezett. A buszon találkoztak. Rasmus alig várta, hogy betöltse a tizenötöt, és letehesse a kismotoros jogsit. A haverjai többsége tavaszi gyerek volt, de neki őszig kellett várnia.

Ezt megelőzően úgy tizenegy éves korában látta őt. Rebecca temetésén. Esetleg még utána is, de maximum egyszer-kétszer. Rebecca halála után már nemigen volt miért átmennie hozzájuk.

Gondolataiból egy öltönyös fiatalember zökkentette ki. Philip. Akivel még nem állt készen a találkozásra. Egyelőre.

– Szia! – mondta Philip, és megállt pár méterre tőle.

Aztán hallgatott. A tömeget nézte, nem őt. Julia rásandított. Mit akar? Minek jött ide?

– Hogy vagy?

– Jól.

Ennyi. Semmi „és te?”, „és veled mi van?”, vagy bármi hasonló, amit érdeklődésként vagy a beszélgetés folytatására való bátorításként lehetne értelmezni.

– Nem kérsz egy italt?

– Van.

– Ja.

Philip tett egy lépést, megállt, felé fordult; a pillantása komoly volt, mintha nyomná valami a szívét. Úgy tűnt, mondani akar valamit, mégsem tette. Elment.

Megszólalt egy csengő: a szálloda vagy a partiszervező cég munkatársa köszöntötte őket, majd mindenkit betereltek az étterembe. Nem volt ugyan ültetési rend, mégis volt. Macke és a Hármak határozták meg. Nem csak Philip számára. Birtokba vették az asztal egyik felét, majd kurta parancsszavakkal – „Carl!”, „Gyere, Alva!”, „Milos, ide!” – népszerűség szerinti csökkenő sorrendbe ültették a résztvevőket. Julia az asztal túlsó végére került.

Az étellel nem volt különösebb gond. Bár nem volt elég meleg, sem igazán finom. De nem számított, úgyis túl ideges volt ahhoz, hogy egyen. Mindjárt. Mindjárt megtudják.

Úgy döntött, nem megy bele a játékba. Nem bújik bele a régi szerepébe.

A beszélgetés az asztal innenső felén lomhán csordogált. Mindenki tudott viselkedni, járt már egyetemi bulikban és bálokon, vagy hogy hívják az ilyeneket, és képes volt udvariasan csevegni. Ugyanakkor idegenek voltak, akikben csak egyvalami volt közös: három éven át nap mint nap találkoztak, csakhogy nem önszántukból, és a többség sosem vesztegetett rájuk egyetlen gondolatot sem. Most meg itt ültek. Ennél rosszabb már nem is lehetett volna.

Annyira szánalmasak voltak. Mind. Rohadt szánalmasak!

Julia az egész vacsora alatt hallgatott. Erőt gyűjtött. A megfelelő alkalomra várt. Amikor a kiszolgálók bejöttek, hogy újratöltsék a kávéscsészéket, felállt. Fontolóra vette, hogy megkocogtassa-e az üres poharát a kiskanállal, de nem tette. Csak hátratolta a székét, kihúzta magát, és némán állt ott. Látta, hogy a közelében ülők összenéznek, majd kérdőn rápillantanak. Beszédet készül tartani? Ki gondolta volna! Aztán valaki pisszegni kezdett, és az asztal körül lassacskán mindenki elcsendesedett, kivéve a másik végén terpeszkedő társaságot: Mackét, a Hármakat meg még néhány embert, akiket egy estére befogadtak. Philip rájuk szólt, mire Macke részegen ránézett, Philip pedig az asztal másik vége felé biccentett. Julia irányába.

– Mi a fene! Csak nem szónokolni akarsz? – kiáltotta Macke, és felemelte a poharát, amivel sikerült leöntenie mind magát, mind Janetet. – Pofa be! Julia beszédet mond! Kussoljatok már!

Teljes csend most sem lett, Janet képtelen volt abbahagyni a vihogást, Emma pedig hangosan suttogva próbálta elhallgattatni. Macke mindkettőjükre rászólt, miközben üres, részeg tekintettel meredt Juliára.

Aki némán várt. Olyan volt, mint álmában. És mégsem.

A hely, az arcok, a hangok, a szagok, minden más volt, de nem ez volt a legrosszabb. Nem úgy érezte magát, mint álmában. Egyáltalán nem. Látta Mackét, emlékezett a ködös pillantására, a meleg, büdös leheletére, a fájdalomra, a megaláztatásra, de az álmával ellentétben az emlék nem tüzelte fel. Nem adott neki erőt.

Összezsugorodott tőle.

Félt. Elbizonytalanodott. Jelentéktelen lett.

– Most akkor mondasz is valamit? – ordította át Macke a fehér terítővel fedett asztalon. – Vagy csak állsz ott, mint egy rakás szerencsétlenség?

– Mondok is valamit… – kezdett bele Julia, miután csillapodott a röhögés. – Méghozzá rólad.

Aztán megint elhallgatott. Janet tovább vihogott, néhányan félrenéztek, és mindenki egyre kínosabbnak érezte a helyzetet. Talán megsejtették, hová akar kilyukadni. A pletyka már tíz éve terjedt.

– Na és mit mondasz rólam? – kérdezte Macke.

Csak képzelte, vagy tényleg máshogy csengett a hangja? Volt benne valami fenyegető, mintha figyelmeztetni akarná, hogy most túl messzire ment, és elrontotta az estéjét. Julia ettől még jobban összezsugorodott.

– Akkor nyögjed már ki, vagy ülj le a seggedre, te csíra!

Julia egy árva szót sem bírt szólni, de leülni is képtelen volt.

Egyetlen szó nélkül hagyta el az éttermet. Hallotta, hogy Macke utánakiált valamit, de azt nem, hogy mit. A fülében zúgott a vére. A Hármak nevettek. Meg biztos még mások is. A nevetés elkísérte a most már üres bálterembe, majd ki a szálloda oldalán végigfutó teraszra. A nagy üvegajtó bezárult mögötte, ő pedig megtette azt a pár lépést az alacsony fakorlátig. Alig kapott levegőt. Amikor elővette a cigarettáját, látta, hogy remeg a keze. Rágyújtott, és nagy sóhajjal kifújta a füstöt. Mekkora egy marha az ember! Mit képzelt, ki ő? Mégis mi a csudát akart elérni? Eleredtek a könnyei. Gyengesége újabb bizonyítéka. Dühösen letörölte őket a kézfejével.

– Jól vagy?

Megpördült a tengelye körül. Rasmus állt mögötte, sötét szeme tele gyengédséggel.

– Igen. Csak olyan… Olyan rohadt szánalmasak!

– Részegek.

– Nem azért. Ez az egész. Mi az istennek találkozunk? Nincs bennünk semmi közös, ott folytatunk mindent, ahol tíz éve abbahagytuk. Semmi sem változott. Senki sem lépett előre, senki sem nőtt fel. Kurvára gyűlölöm ezt!

Ez igaz is volt, bár nem fedte a teljes igazságot. Saját magát is utálta. Amiért megfutamodott. Amiért elvesztegetett egy lehetőséget. Amiért hitte, hogy egyáltalán van lehetősége.

– Van egy cigid?

Julia a fiú felé nyújtotta a dobozt, aki kihalászott belőle egy szálat, ő pedig adott neki tüzet. Rasmus a tenyerébe fogta a kezét, hogy védje a lángot a széltől. Melegek voltak az ujjai. Furcsa volt cigarettával látni. Milyen jóképű lett, hasított bele Juliába. Még sosem gondolt rá így. Nem volt rá oka. Mindig Rebecca kisöccsét látta benne, aki gyakran útban volt, és ha őszinte akar lenni, iszonyú idegesítően viselkedett. Folyton velük akart lógni, nem hagyta őket békén, és beárulta őket az anyukájuknak, ha rossz fát tettek a tűzre.

– De akkor miért jöttél el? – kérdezte Rasmus, és szívott egy nagy slukkot, majd kifújta a füstöt. – Gondolhattad volna, hogy ez lesz.

– Mert volt egy tervem.

– Milyen terved?

Julia megrázta a fejét, a bosszúra, a visszavágásra, a felemelkedésre vonatkozó gondolatai egyszeriben gyerekesnek tűntek, naiv vágyálmoknak. Ennyi erővel egy unikornist vagy Nobel-díjat is akarhatna.

– Semmilyen. Hülyeség volt.

A fiú ezúttal sem firtatta tovább a dolgot. Úgy tűnt, jó érzéke van hozzá, mit nem akar a másik elmondani. Remek tulajdonság. Némán dohányoztak a korlátnak támaszkodva. Julia felpillantott. Csillagos volt az ég.

– Jól nézel ki.

– Tessék? – fordult a fiú felé.

Rosszul hallotta? Vagy csak szívatja? A pillantása nem erről árulkodott.

– Jól nézel ki. Menők a cuccaid, és tetszik a hajad. Úgy nézel ki, mint a csaj a Scott Pilgrim a világ ellen című filmben.

– Nem ismerem.

– Eredetileg képregény volt. Olyan vagy, mint a csaj a filmben.

– Aha.

– Ja.

Csendben cigarettáztak tovább. Julia feloldódott. Rasmus megnőtt és felnőtt, de mégiscsak ismerős volt, aki tudja, milyen, és elfogadja ilyennek.

– És mi újság otthon? – kérdezte tőle.

Nem azért, hogy megtörje a csendet, hanem mert tényleg kíváncsi volt rá.

– Semmi különös. – Rasmus beleszívott a cigarettába, majd megvonta a vállát. – Anyám meg apám elvált, azt tudtad?

– Nem.

– Négy éve. Nem sikerült feldolgozniuk a nővérem halálát.

És neked sikerült?, kérdezte Julia gondolatban. Mert nekem sem.

– Kár! – mondta. – De minden oké velük?

– Apámnak van valakije. De ja, jól megvannak mindketten. Azt hiszem.

– Üdvözlöm őket.

– Átadom. Meddig maradsz a városban?

– Nem tudom.

– Holnap még itt leszel?

– Lehet. Miért?

– Nem találkozunk?

Julia a szemébe nézett. Abba a kedves szempárba, amely tele volt reménységgel. Pont olyan volt, ahogy emlékezett rá. Mint amikor bejött Rebecca szobájába, megkérdezte, mit csinálnak, és hogy ő is velük csinálhatja-e.

– De. Miért is ne?

Három méter. Legalább. De inkább több.

Vanja hátradőlt az irodaszéken, és egy pillanatig a lenyűgöző belmagasságot csodálta. Kétségkívül nem dolgoztak még ennél impozánsabb helyiségben. A stukkós mennyezet magas volt, a falakat pedig medalionmintás tapéta borította a jó egyméteres fehérre festett faburkolat felett. A széles ajtókereteket faragás díszítette, a vastag fa ajtólapokon tükrök, a padlón parketta. Az épületet nyilván más céllal építették, iskola, kórház vagy rendház lehetett. Valami ilyesmi. Mert az fix, hogy senki se ölt volna ennyi időt, munkát és pénzt egy rendőrségbe. Még a huszadik század elején sem, amikor Vanja szerint az épületet emelték, plusz-mínusz harminc év. Nem sokat tudott az építészetről, de ez biztos régi volt.

Régi és otthonos.

Otthon érezték magukat itt.

Ami főleg Krista Kyllönen érdeme volt. Akarta, hogy segítsenek neki, ami mindig megkönnyítette a dolgokat, és gondoskodott róla, hogy érkezésük után ebben a tágas helyiségben helyezzék el őket a nagy, sárga rendőrségi épület második emeletén. Krista a negyvenes éveit taposta, egy fejjel magasabb volt Vanjánál, fekete haját kontyban viselte. A szeme zöld volt, mindig mosolygott, és edzettnek, már-már atletikusnak tűnt. Sebastian biztosan megpróbálta volna lefektetni, gondolta Vanja. Amikor még újra meg újra sikerült befészkelnie magát a nyomozócsoportba. Pár éve. Utoljára Uppsalában. Most Ursulával járt. Azt azonban Vanja nem tudta, hogy ez megakadályozta-e az apját abban, hogy továbbra is nőket szedjen fel. Ursula elégedettnek tűnt, ő meg nem firtatta a dolgot.

Krista készségesen teljesítette minden óhajukat, a rendelkezésükre bocsátott két civil rendőrautót, megválaszolta az összes kérdésüket, beavatta őket a nyomozásba, és elmondta, mit tudnak eddig.

Ami azt illeti, elenyészően keveset.

Ami nem a karlshamni kollégák bűne volt, hiába ostorozta Ursula szokás szerint a helyiek hiányos felkészültségét. Remélhetőleg most, hogy ők is itt voltak, és saját maguk helyszínelhettek, előrébb jutnak. Krista bemutatta őket a kollégáinak, és az egyiküket, Sara Gavrilist jelölte ki a kapcsolattartójuknak. Ha problémába ütköznek, őt kell keresniük. Amennyiben Sara nem tud segíteni, tudni fogja, kihez kell fordulni. Vanjának Thomas Haraldsson jutott az eszébe, aki hasonló szerepet töltött be mellettük egy régi västeråsi nyomozásban, és akinél tökkelütöttebb rendőrt még életében nem látott. Érdekes módon sikerült az igazgatóságig vinnie a Lövhagában, és újra keresztezték egymást az útjaik, amikor a sorozatgyilkos, Edward Hinde után nyomoztak. Ezt követően viszont hála istennek nem akadt dolga vele. Sara Gavrilis pedig, szerencsére, a főnökéhez hasonlóan nagyon rátermettnek tűnt.

Vanja a monitorjára pillantott. Nem meglepő módon a harmadik gyilkosság ügyét nagyon felfújta a sajtó. A blikkfangos főcímek azt állították, hogy a karlshamniak rettegésben élnek, Vanja pedig arra gondolt, hogy ha ez egyelőre még nem is igaz, nem sok kell hozzá, hogy az legyen. A sajtó, a közösségi média és a tény, hogy egy orvlövész garázdálkodik a városban, majd tesz róla.

Carlos felkelt az ajtó melletti helyéről, és elindult felé. Vanjának elég volt egy pillantást vetnie az arcára, hogy tudja, nincsenek jó hírei.

– Hadd találjam ki! – mondta, amikor a fiatalember letette elé a kinyomtatott oldalakat. – Tettek ellene feljelentést, nyomoztak is, de sosem ítélték el.

– Pontosan – helyeselt Carlos. – Az elmúlt kilenc évben kétszer. Házasságszédelgésért.

Vanja kiegyenesedett, és elkezdte átnézni az anyagot, bár nagyjából tudta, mit fog találni benne. A nő férfiakat környékezett meg, viszonyt kezdeményezett velük, és amikor szakított vagy lelépett, vitte a vagyon egy részét is.

Az első férfi, aki feljelentést tett Trelleborgban, azt mondta, hogy Angelica nagyjából hatszázezer koronát csalt ki tőle. Vanja lapozott. A második feljelentő Växjőben élt, és a nő négy évvel ezelőtt négyszázötvenezer koronával rövidítette meg. Összesen tehát bő egymilliót kaszált. Kilenc év alatt. Valószínűleg volt más bevételi forrása is, vagy nem minden áldozata jelentette fel. Vélhetően az utóbbi. Sokan nem tudták túltenni magukat a szégyenen. Ostobának érezték magukat, amiért lépre mentek, és nem látták át a helyzetet. Képtelenek voltak feldolgozni a tényt, hogy tulajdonképpen csak magukra vethetnek. Vanja tisztában volt azzal, hogy nem kellene így érezniük, mégis, valahol megértette őket. Valamiféle vészjelzőnek meg kellett volna szólalnia a fejükben, amikor valaki, akit alig ismertek, nagy összegű kölcsönt, kezességet vagy egy hirtelen felbukkanó üzletbe befektetendő tőkét kért tőlük.

– Utálom ezt – mondta Carlos nyomatékosan. – Amikor kihasználják mások jószívűségét.

– Hát ja, nem valami rokonszenves – értett egyet vele Vanja, és a férfi hangjából kicsengő őszinte felháborodás hallatán örült, hogy az imént megtartotta magának a véleményét.

– Megbocsáthatatlan, amikor bitcoint adnak el öregeknek, vagy megkaparintják a számítógépüket, és lenullázzák a bankszámlájukat. Gazemberek!

Vanja felpillantott. Carlos dühös megnyilvánulásától az a benyomása támadt, hogy saját tapasztalatokról beszél, vagy egy közeli ismerőséiről. De ez nem tartozott rá. Ha Carlos meg akarja osztani vele, majd megosztja.

– Jól van, köszi – mondta, és félretette a lapokat. – Nézz utána, hogy nincs-e valami kapcsolat Angelica és a másik két áldozat között!

– Mármint azonkívül, hogy mindhármuk ellen folyt nyomozás, de felmentő ítélet született?

– Igen, azonkívül.

– Jó.

– Kösz.

Vanja megint hátradőlt a széken. Felsejlett egy lehetséges indíték. A legrosszabb esetben valami önjelölt igazságosztóval volt dolguk, egy önbíráskodóval, aki megbüntette azokat, akiket a törvény futni hagyott. Őszintén remélte, hogy nem ez a helyzet. Mert ha mégis, akkor a jóisten se tudja megmondani, hogy az illető mikor és kire fog lecsapni legközelebb. Nem is képzelné az ember, hány és hány feljelentést tesznek, hány és hány nyomozást folytatnak le, de végül többnyire bizonyíték hiányában vagy felmentő ítélet születik, vagy semmilyen.

Ez alól Karlshamn sem kivétel.

Billy lépett be a helyiségbe, és Vanja érezte, hogy a hangulat egy fokkal jobb lesz.

– Remélem, jó híreket hozol – mosolygott rá, amikor a fiatalember elindult felé.

– Mi számít jó hírnek?

– Hogy Dick mesterlövész-kiképzést kapott a hadseregben, hosszú bűnlajstroma van, múlt héten vett egy vonatjegyet Karlshamnba, és tudjuk, hol szállt meg.

– Ebben az esetben nem jó híreket hozok – mosolygott vissza rá Billy. – Angelica ismeretségi körében nem találtam semmilyen Dicket.

– Ne!

Bár különösebben nem lepődött meg, főleg azok után, amiket az imént tudott meg Carlostól, mégis kissé csalódottnak érezte magát.

– És úgy látom, soha nem volt lakása Göteborgban – folytatta Billy. – Sem Dickkel, sem mással.

– Élt egyáltalán ott?

– Ha igen, nem volt bejelentve.

– Carlos talált két feljelentést, amit házasságszédelgés miatt tettek ellene – tájékoztatta Vanja, és az íróasztalán heverő papírok felé biccentett. – Vagyis feltételezhetjük, hogy ezt a Dicket úgy találta ki, hogy pénzt szedjen ki az új pasijából.

– Nils azt mondta, hogy az a Dick rendőrséggel és végrehajtóval fenyegette… Klasszikus megoldás, hogy kölcsönhöz jusson az ember.

– Egyetértek.

– De elmarasztaló ítélet nem született ellene? – kérdezte Billy, és felvette a papírokat.

Vanja tudta, hogy az ő fejében is az önbíráskodás indítéka jár.

– Nem.

A fiatalember átfutotta az oldalakat, majd elgondolkodva visszatette őket az íróasztalra.

– Min töprengsz? – érdeklődött Vanja.

– Mi van, ha valaki tényleg a saját kezébe vette az igazságszolgáltatást? – vakarta meg Billy a borostás arcát. Carlos felkelt, és közelebb jött, hogy hallja őket. – Biztosan vannak ebben a városban olyanok is, akik nagyobb alávalóságot követtek el, mint ezek hárman. A buszbalesetben persze emberek haltak meg, de a másik kettőnek mi volt a bűne? Az egyiknek bántalmazás és lopás, a másiknak meg csalás.

– Arra gondolsz, hogy van valami más közös is bennük? – szólt közbe Carlos.

– Kell hogy legyen, nem?

– Akkor derítsük ki, mi az! – kiáltott fel Vanja, de hamar rájött, hogy ezt könnyebb mondani, mint csinálni, noha a kollégái komolyan rábólintottak, és visszatértek az íróasztalukhoz.

Vanja úgy döntött, hogy felhívja Ursulát, hátha talált valamit Angelica lakásán. Felkapta a telefonját, de a hívógombot már nem maradt ideje megnyomni, mert kopogtak az ajtófélfán.

– Elnézést a zavarásért, de látogatójuk érkezett.

Mindhárman az ajtó felé fordultak. Sara Gavrilis mögött egy ötvenöt körüli férfi lépett be. Kopasz volt, acélkeretes szemüveget, chino nadrágot, nyakig begombolt kockás ingén pedig zakót viselt. Vanja kérdő pillantással fordult Sara felé, mert feltételezte, hogy van valami oka annak, hogy felhozta a vendéget, és nem a recepción várakoztatta.

– Herman Göransson polgármester – intett a férfi felé Sara. – Vanja Lithner a királyi gyilkossági nyomozóhatóságtól, a nyomozás vezetője.

Szuper, már csak ez kellett, gondolta Vanja, miközben mosolyogva a férfihoz lépett, és kezet nyújtott. Néha tényleg nagyon hiányzott neki Torkel.

Az ablakon besütött a kora tavaszi nap.

Meg kellene pucolnom, gondolta Sebastian, miközben az előtte ülő nő megállás nélkül locsogott. Az elmúlt tizenöt percben is arról volt szó, amiről mindig az utóbbi három hónapban: a rég elpusztult macskájáról, Pyttsanról.

– Senkit sem érdekel, senki sem veszi komolyan. Néha úgy érzem, szégyellnem kell a gyászomat.

Anna-Clara Wernersson a negyvenes éveiben járt, és el kellett volna fogadnia, hogy a férje pár éve elhagyta, a lánya pedig egyáltalán nem akarja tartani vele a kapcsolatot. De ha ő a döglött macskájáról akar beszélni, hát beszéljen! Heti ezerötszáz koronáért feketén Sebastian szívesen eljátssza, hogy meghallgatja.

Kellett a pénz.

Az anyja örökségének már a fenekére vert, munkája nem volt, előadásokat csak hébe-hóba tartott, és az előző könyve nem fogyott olyan jól, mint remélte, ezért újra praktizálni kezdett. Elhessegette az ablakpucolásra vonatkozó gondolatait, és előrehajolt. Anna-Clarának kapnia kellett valamit az óradíjért. Sebastian mélyen a szemébe nézett, és megadta neki azt a figyelmet, amelyet soha senkitől sem kapott meg.

– Ne foglalkozzon másokkal, Anna-Clara! Csak saját magával. Pyttsan fontos volt magának, ezért úgy gyászolja meg, ahogy szeretné. Vitt virágot a sírjára, ahogy megbeszéltük?

Anna-Clara buzgón bólogatott.

– Azt csináltam, amit mondott.

– Jól van. A gyász valós, be kell engednie. Egyesek nem tudják, milyen elveszíteni egy szeretett állatot. Ezért fontos, hogy merjen beszélni róla. Velem – folytatta, aztán hátradőlt, és megint az ablakon kezdte törni a fejét: tényleg piszkos volt.

Anna-Clara tovább beszélt. Aranyos volt a maga törékeny módján, és a régi Sebastian már sikeresen elcsábította volna.

De most már nem tett ilyet.

Nem lehetett. Gondolni sem akart rá.

Több mint három éve néhány emberpróbáló hónapig attól rettegett, hogy az állandó szexuális kicsapongásai olyan következményekkel járnak, amelyekre gondolni sem mert. Uppsala után felhagyott a csajozással, és a viszonya Ursulával komolyra fordult.

Megtalálta az egyensúlyt. Tényleg.

Ápolta a hozzá közel állókhoz fűződő kapcsolatát, nem tette tönkre folyton, és nem kellett újra meg újra felépítenie.

A királyi gyilkossági nyomozóhatósághoz akkor sem térhetett volna vissza, ha akar. Ezt Vanja világossá tette, amikor főnök lett, és esély sem volt arra, hogy meggondolja magát. Nem is volt ez baj. Határokra és bezárt ajtókra volt szüksége. Túl sokáig élt korlátok nélkül, ez így nem mehetett tovább. Nem akarta. Meg akart változni. Hitte, hogy sikerülni fog, mert megvolt a legfontosabb, ami kellett hozzá: ismét volt miért élnie.

Amandáért. Vanja lányáért. Az unokájáért.

Megúszott egy katasztrófát, és azzal, hogy kimaradt Vanja szakmai életéből, jobb lett a viszonya mind a lányával, mind az unokájával. Nem volt igazi apa vagy nagypapa. Valami más volt. Valami, ami egyre gyarapodott. Ami mindent megért, és amit nem akart elrontani.

Voltak napok, amikor hiányzott neki a régi élete, legalábbis szakmai téren, ezt be kellett ismernie. A királyi gyilkossági nyomozóhatóság tagjaként szövevényes és nehéz gyilkossági ügyek megoldásán dolgozhatott. A lakásán ülni és egy nővel az elpusztult macskája miatt érzett gyászáról beszélgetni tagadhatatlanul nem jelentett akkora kihívást, viszont sokkal nyugodtabb és normálisabb munka volt.

Erre volt szüksége, hiába érezte a szíve mélyén, hogy dögunalmas. Ahogy telt az idő, egyre inkább meggyőződésévé vált, hogy jó úton jár. Rendszeresen elmehetett Amandáért az óvodába, és elvihette a játszótérre. A vele töltött órákról sosem mondott volna le.

Olyasmit csinált, amit régen elképzelhetetlennek tartott. Viselkedett. Nem követett el semmi butaságot.

– Maga szerint igazam van? – szakította félbe Anna-Clara a gondolatait.

Sebastiannak fogalma sem volt, miről beszél, de ez nem akadályozta meg semmiben.

– Nincs olyan, hogy igaz vagy nem igaz. Ez a maga gyásza, és úgy csinálja, ahogy magának jó – felelte. – Jövő hétre az lenne a feladat, hogy megszabadul Pyttsan egy holmijától.

Látta, hogy a nő már a puszta gondolatba is belesápad. Sebastian előredőlt, rászegezte a pillantását, és suttogóra fogta a hangját.

– Menni fog, Anna-Clara! Meg tudja csinálni, mert maga erős nő!

A piszkos ablakban állt, és nézte, ahogy Anna-Clara könnyű léptekkel, a terápiás üléssel elégedetten eltűnik a Strandvägen irányában. Mára nem volt több páciense. Ennek örült. Másnapra Tim Cunninghammel volt időpontja, egy ausztrál üzletemberrel, aki elveszítette a feleségét. Intelligens ember volt, jó beszélőkével. Még csak egyszer találkoztak, de Sebastiannak az volt a határozott érzése, hogy érdekes fickó, ami ritkaságszámba ment. Járulékos haszon, hogy az angolját is csiszolhatta.

Úgy volt, hogy este együtt vacsoráznak Ursulával, de a királyi gyilkossági nyomozóhatóság pár napja leutazott Karlshamnba. Egy orvlövész ügyében nyomoztak. Sebastian ismert hasonló eseteket az Egyesült Államokból, de Svédországban rendkívül ritka volt az ilyesmi. Utánanézzen kicsit? Áttekintse pár régi elkövető profilját? Csak úgy. Aztán majd elmeséli Ursulának, mire jutott. Biztos érdekelni fogja. Azonnal el is vetette az ötletet. Az lenne a vége, hogy belekeveredik a nyomozásba. Már nem az ő dolga megoldani a bonyolult gyilkossági ügyeket. Hanem Vanjáé. Aki rátermett volt, és sosem adta fel. Bár be nem vallaná, hogy örökölt valamit az apjától, Sebastian magára ismert a makacsságában. Vanja addig marad Karlshamnban, amíg fel nem göngyölítik az ügyet. Vagyis szükség lesz valakire, aki besegít az Amandával kapcsolatos tennivalókba.

Az órára pillantott, és úgy döntött, megebédel, mielőtt felhívja Jonathant, és megkérdezi. Minél közelebb kerül az időpont, amikor el kell menni a kislányért az óvodába, annál nagyobb a valószínűsége annak, hogy Jonathan igent mond. Ezt tapasztalatból tudta. Nem könnyű teljes munkaidőben dolgozó kisgyerekes szülőknek lenni, főleg ha az egyikük elutazik. Általában nagyra értékelik, ha valaki a megfelelő pillanatban ajánlja fel a segítségét.

Jonathan örömmel igent mondott. El kellett intéznie egy szállítmányt egy ügyfélnek, és nagyon stresszes volt. Hat körül menne a lányáért. Vagyis Sebastian órákat tölthet Amandával, és ez több volt, mint amit remélni mert.

A Napsugár óvoda a Tessinparken közelében helyezkedett el, pár percnyire Vanja és Jonathan De Geersgatanon található lakásától. Sebastianétól is gyalogos távolságra. Egy időben Vanja és Jonathan egy sorházi lakást nézegetett Sollentunában, ami aggodalommal töltötte el Sebastiant. Törte a fejét, hogyan torpedózza meg a tervet, ha úgy döntenének, hogy megveszik, de aztán rábukkantak erre a lakásra a De Geersgatanon, és minden megoldódott.

Stockholm éppen a téli álmából ébredezett. A levegő még nem melegedett fel, de már kisütött a nap. Sebastian igyekezett élvezni a sétát, de már fél négy előtt pár perccel a Napsugár óvodához ért.

– Sebastian! – kiáltotta Amanda vidáman, amikor megpillantotta.

Sebastian szívét melengette, ahogy a kislány ragyogó mosollyal szaladt felé. Miközben felöltöztette, az óvodai napjáról beszélgettek. Festett egy képet vízfestékkel, és makarónit ebédelt. Aztán elindultak Amanda kedvenc játszóterére. Imádott csúszdázni, és Sebastian fáradságot nem kímélve kutatta fel a legjobb csúszdákat az óvoda közelében. A kislány előtte ugrándozott a kissé túl nagy piros overalljában. Ő meg tolta a babakocsit. Bár Amanda nem szólította papának, ő annak érezte magát. Vanja világosan az értésére adta, hogy a gyerek nagyapja Valdemar. Sebastian pedig Sebastian. Az ok Sebastian feltételezése szerint a Valdemarhoz fűződő bonyolult kapcsolatában rejlett. Mélyen hallgatott, de titokban élvezettel ízlelgette a szót: nagypapa.

A csúszdázások elején Amanda ragaszkodott hozzá, hogy ő a csúszda végénél álljon, és elkapja, aztán egyre jobban felbátorodott, és már mindent maga akart csinálni, amit Sebastian nem mindig engedett meg neki. Külső szemlélő talán úgy találta volna, hogy túlságosan félti a gyereket. De a külső szemlélő nem tudta, amit ő tudott: hogy az ember bármikor elveszítheti azt, aki a legfontosabb neki.