SZÉP
VERSEK
2022
– szemelvények –

Összeállította
Szegő János

© Magvető Könyvkiadó, 2022

In memoriam Kántor Péter (1949–2021)

A versek az alábbi lapokban jelentek meg:

2000, Alföld, Apokrif, Bárka, Élet és Irodalom, Eső, Forrás, Helikon, Híd, Hitel, Irodalmi Jelen, Irodalmi Szemle, Jelenkor, Kalligram, Kortárs, Korunk, Látó, Magyar Napló, Mozgó Világ, Műhely, Műút, Népszava, Nincs Online, Pannon Tükör, Pannonhalmi Szemle, Parnasszus, Prae, SiópArt, Székelyföld, Tiszatáj, Új Forrás, Vigilia

A kötet szerzői

Aczél Géza
Áfra János
Ágh István
Antal Balázs
Csehy Zoltán
Csobánka Zsuzsa Emese
Csuday Csaba
Darvasi László
Demény Péter
Deres Kornélia
Erdős Virág
Fehér Renátó
Fekete Richárd
Fekete Vince
Fellinger Károly
Fenyvesi Orsolya
Ferencz Mónika
Gerevich András
Gergely Ágnes
G. István László
Grecsó Krisztián
Györe Balázs
Győrffy Ákos
Hartay Csaba
Horváth Benji
Izsó Zita
Jász Attila
Jenei Gyula
Kabai Lóránt
Kállay Eszter
Karafiáth Orsolya
Kemény István
Krusovszky Dénes
Kukorelly Endre
Kustos Júlia
Kürti László
Lackfi János
Lanczkor Gábor
Láng Orsolya
László Noémi
Locker Dávid
Lukács Flóra
Markó Béla
Marno János
Mesterházi Mónika
Mesterházy Balázs
Mohácsi Balázs
Molnár H. Magor
Molnár T. Eszter
Nádasdy Ádám
Nagy Márta Júlia
Nemes Z. Márió
Nyerges Gábor Ádám
Parti Nagy Lajos
Payer Imre
Peer Krisztián
Petőcz András
Pollágh Péter
Rakovszky Zsuzsa
Sajó László
Schein Gábor
Simon Márton
Sirokai Mátyás
Solymosi Bálint
Sopotnik Zoltán
Szálinger Balázs
Székely Márton
Székely Szabolcs
Szenderák Bence
Szijj Ferenc
Szőcs Petra
Takács Zsuzsa
Toroczkay András
Tóth Krisztina
Turi Tímea
Vajna Ádám
Vida Kamilla
Villányi László
Vörös István
Wirth Imre
Zalán Tibor
Závada Péter

Ágh István

Megválunk arcunktól

Széles e világon

mindenki maszkot hord,

mint egy karneválon,

megválunk arcunktól,

ennyire más divat

rég volt, vagy nem volt még,

hogy egy pandémia

diktálja ízlését,

civilnek álcázott

utcai ruhában

díszeleg a csontváz

hájjal kipárnázva,

a múlt a mai nap

csapdájába téved,

karnevál Kaposban,

halál Velencében.

Van úgy, hogy a vágyak

kielégítése

az önpusztítással

fölérő merénylet,

míg a hazug jelmez

viselőjét rejti,

addig mindent lehet,

mit nem szabad tenni,

máshol már skandalum,

itt még vaskos tréfa,

mikor bevonul a

babiloni céda,

mélyen dekoltált blúz,

csöpp nadrág, vörös haj,

a hercegi autón

egy nősténnyé vált kan,

kiszökött magából,

vagy épp visszatalált,

egy pohárka mámor

nem változtatja át,

mint a vándor festő,

kinek csak egy részlet

a sűrű tömegből

nyüzsgő kígyófészek,

egymásra feszülve

összecsavarodnak,

csapkodnak fejükkel

azt keresik, hol vagy?

pornográf epizód,

testrészek csatája,

hol még az sem biztos,

ki kivel parázna.

Most már a lélegzet

is halálos méreg,

ki tudja, mi ellen,

mitől és mi véd meg,

talán csak a szájra

szabott szűrő kelme,

nem úgy, mint az álarc,

ahogy vágyat gerjeszt,

odaadón csábít,

bár a kacsintással

szemgödörből látni

bele a halálba,

mennyi arcot cserél,

akiről nem látszik,

hány bőr hány rétegén

ér a koponyáig?

sorban az árudák

színpompás holmikkal,

nemcsak cipőt, ruhát,

arcot is árulnak,

elevennek hatnak,

mint az antik szobrok,

pedig élő arcra

szánt halotti maszkok,

s majd a toponári

banda muzsikája

kioldja a fáslit,

hadd hulljon a sárba.

Egy szekérre való,

feltűnő idegen

gurul másra szabott

nyári öltözetben,

miképpen a régi

karneváli túra

emlékét idézi

egy karikatúra,

maguk bohócai,

báva bábuk inkább,

torzultak akkor is,

mint a fali firkák,

csőrös orrú alak

űzi paripáját,

mint a hintalovat,

s maga alá vágtáz,

izzik három kalap,

egy nő és két férfi,

testükön kócmadzag

csavarodik végig,

sárga színben harsog

köztük az irigység,

az agancsos maszkot

előkészítették,

mintha ágyból kellett

volna kiugorni,

a végén ébredtek

sírjukban a zombik,

halottas ingben és

háló bugyogóban

ismeretlen érzést

keltenek szagukkal,

az egyik föltartott

kézzel átkozódik,

a másik csak bambul,

nem érti, mi volt itt.

Kórházkert

Nyár s tél között az őszi rózsakertben,

piros padon, égbeli fák alatt

ülünk, mint máskor, máshol egymás mellett,

akkor is, mikor nem tudtam még, ki vagy,

az ifjú párból Philemon s Baucis,

s tölgy, hárs zöldell az öröklétbe vetve,

hogy árnyékunkban ülhessen valaki

nyár s tél között az őszi rózsakertben.

jutalom a délután békessége,

melynél csak a temető nyugtat jobban,

tele a végtelenség örömével

a napsugár bársony szirommá alvad,

mintha most látnánk legelőször egymást,

vége felé, bár háromezer éve,

kihez ki jött? ki megy el? mindegy most már

a kórházkert édeni szépségében.

Álom Pilinszkyről
a varsói Szent Kereszt-templomban

Már negyven éve nélküled

folynak a földi dolgok,

megszűntek azok a helyek,

hol találkozni szoktunk,

maradt a templomban a pad,

ha véletlen betérek,

megújulhat a kapcsolat

Isten segítségével.

Észrevétlen kísértelek,

vagy te jöttél utánam,

de miért épp a Szent Kereszt

varsói templomában?

talán az okos nyomozás

megfejtené a titkot,

hogy vált illékony látomás

a vaskos földi kínból?

Mert nemcsak barokk feszület,

de ormótlan gerenda,

hol Chopin kitépett szíve

ver tovább befalazva,

nagy, durva ácsolat a rönk,

s annyi borzasztó szálka,

kiáll a keresztből a szög,

a korpuszból a dárda.

Rögtön éjbe alkonyodunk.

két vérző örökmécses.

föltámadásod fordított,

a mennyből süllyedtél le,

ahogy húzott a képzelet

felém az álmok útján,

pedig már észre sem veszel,

mintha nem is te volnál.

Szemed lehunyod, tenyered

gödrébe rejted orcád,

ujjaid gyertyák, tíz hideg

gyöngyházból pislogó láng,

és fölhangzik az orgona,

Bach János áradása,

rákezd az angyalok kara,

a szentek körülállnak.

Míg a padláson ördögök

vihogva dörömbölnek,

nem miattad, értem nyüzsög

a kísértés fölötted,

rajtad nincs mit csábítani

önző kételkedésre,

levezekelted hajdani

vétkedet költeménnyel.

Lent poklot jártál, fönt pokol-

tornácán kellett-e lenned?

vagy tömjénfüstben mosolyogsz,

mint a ministráns gyermek,

jöjj vissza bár egy kulcslyukon!

mintha még akkor volna,

füstöm, parazsam elnyomom

a Nárcisz eszpresszóban.

Antal Balázs

Rémálomgólya

a rémálomgólya a kastély kéményén lakott

és jobb lett volna hogyha örökre ott is marad

de elszállt a fészke beomlott aztán a kémény is ledőlt

abban az időben egy rég lakatlan háznál

az eső az olvadék a hegyről becsorogva összefolyt és felgyűlt

a rekkenő júliusban gőték szalamandrák békák lárvák nyüvek

vadvízi világgá változtatták az elvadult udvart és kertet

mindig az otthonom részeként gondolok arra a mocsárra lápra

amíg csak van mire

néha reggelente nagy reccsenésekkel a régi ház

falának tetejének egy darabja rendre a vízbe roskadt

ameddig volt minek roskadnia

térdig tapicskoltunk a zsombékok között

puszta kézzel kapva ki a zavaros szennyléből

a gőtét a békát más puha kétéltűeket festékesdobozokba palackokba

kinek mije volt abba szedve gyűjtve

hogy aztán mindet kivégezzük

volt amelyiket a kút kávájához csaptuk

másokat fáradt olajjal teli üvegbe dugtunk

tele volt ilyenekkel az öregeink garázsa

némelyiket az ujjainkkal roppantottuk össze

zsigerekkel telefosott markunban nyomtuk széjjel

vagy csak egyszerűen meggyújtottuk

ne kérdezd hogyan még nagyon kicsi voltam

hiába kutatott a kertben aztán utánuk a gólya

ugyanúgy a kútkávához vágtuk a csigákat vagy a sarkunkkal széttapostuk

mint az egereket ha a kukoricásban leltünk

a szomszéd fiú beledobott a közös kútba egy macskát

rábeszélt hogy csalogassam ki az udvarról én meg az ölemben hoztam

engem ismert a kis kormos bejáratos voltam a házhoz

gyakran hallom ma is nyávogni a víz színe alól

látom a köveken a karmaival kapaszkodni

látom a kitágult szemét a buborékokat

azóta is abból a kútból hordják a vizet hányan

ugyanaz a fiú bizonygatta hogy a mi öreg foltos kandúrunkat

a nagyapja ütötte agyon baltával csak mert ott volt

és egyszer mikor a kertünk fölötti parlagon kóboroltam

ő meg a testvérei s még páran mások nagy kondérban

gyógyszereket tablettákat ki tudja mit főztek kutyultak kotyvasztottak össze

hogy az egyik utcabeli kutya elébe öntsék

aminek a gazdái közénk tartoztak ugyanúgy csak épp nem akkor

kutyát mindannyian mérgeztünk meg otthon

és évről évre öltünk nem kívánt kismacskákat

vagy így vagy úgy sokféle ötletes módon

aztán a tetemet egyszerűen belöktük a kerítésen túli mocsárba

egyszer a kémiatanár fel is robbantott egy cirmost a szakkörön

mindenki szeme láttára bár az véletlen történt

disznóöléseken baromfivágásokon rendre segítettünk

de ezt az öregeink intézték nem is számított semmit

mert mint ahogy én most csak azzal dicsekedtünk el

amihez kezünkkel lábunkkal igazán közünk volt

mikor a mocsár kiszáradt a kertet felgyújtottuk végül

pusztuljon a nád a sás a kóró a csalán a gaz

az amúgy is pusztulásra ítélt öreg házrom

a nagy ropogásban a kóbor vagy szökevény kutyák és macskák a sünök

a fácánok a gyíkok az egerek a patkányok meg a kilökött dögök mind szénné égtek

és majdnem mi is az apáink vasvillával verték el a házaktól a lángot

ilyen égetnivaló kölykök voltunk

egyszer a macskadobáló fiút

egyikünk légpuskával csuklón lőtte lesből

aztán egyszer csak mindennek vége lett

a rom végképp összedőlt

a szomszéd fiú apja meghalt az anyja a gyerekekkel elköltözött onnét

volt aki megnőtt és kollégiumba ment

mások inni kezdtek azelőtt hogy józan felnőttként egy percet éltek volna

páran ott maradtunk tanácstalanul nem tudva kezdeni magunkkal semmit

mint akiket ott hagytak csak úgy egy árokparton

pedig nem is volt igazi kapocs miközöttünk

külön világokban éltünk a szomszédos házakban

azokban a közös órák nem léteztek nem is létezhettek

nem beszéltünk róluk nem gondoltunk rájuk

mintha meg se történt volna amiből bejöttünk vagy ha akkor másokkal

és kár is lett volna őrlődni tépelődni a helyrehozhatatlanon

hova lett volna akkor a színes gyerekkorunk

egyszerűen kint maradt a mocsárban a levélevés a cigizés

a kerítések letörése kertek kitaposása a romház pusztítása

az öregek gúnyolása a küszöbükre szarás a verekedés a kínzás

ennek is annak is látása eltűrése meg nem akadályozása

és ott maradtak és nem vergődtek át az eszmélet határán azok az állatok

nem jutottak eszünkbe soha egy percre sem

csak most gondolok néhány napja egyre-másra rájuk egy álom miatt

a kezünk között kiszenvedett kicsi állatokra mint a megtalált mégis-kötelékre

lovai tehenei az utcában senkinek sem voltak szerencsére

idejében elbúcsúztak a fecskék és milyen jól is tették

de ne tudd meg mit tettünk azzal a gólyával

Erdős Virág

44 gondolatébresztő látvány

1. A Falk Miksa utca elején varjak esznek egy döglött galamb beléből.

2. A Vay Ádám utca végén rendőrök igazoltatnak egy hajléktalan férfit.

3. A Pesti Magyar Színház éjfekete épülettömbjének hátsó kijáratán keresztül világoskék mosdókagylókat pakolnak egy cégjelzés nélküli kamionba.

4. Valahonnan lentről, ruhákkal kitömött reklámszatyrok mélyéről jövő hang: A kurva anyámat! A rohadt, kurva anyámat!

5. Az ég alatt egy Lime roller fekszik, és próbál nem gondolni semmire.

6. A föld felett a Bank Center Platina Tower tornyosul, előtte egy öregember babakrémmel keni a bakancsát.

7. Az ipari kamera látóterén kívül, a félbehagyott építkezés szélvédett kis zugában egy jógaszőnyeg nem teljesen rendeltetésszerű felhasználása zajlik.

8. Egy biciklis – aki én vagyok – keresztülhajt egy maszkon.

9. A korlátozó intézkedések bejelentését követő első pillanatban egy Renault Clio száguld keresztül a városon, a tetőcsomagtartóján egy kenuval.

10. A korlátozó intézkedések bejelentését követő második pillanatban egy lipótvárosi aszkéta behajtja a konyhai bukót.

11. A korlátozó intézkedések bejelentését követő tízmilliomodik pillanatban a Nanushka előtti parkolóóra apró, sárga rügyet hoz.

12. Amott egy mozgó oszlop áll.

13. Emitt egy magyar ember ül. A feje fölött OTP-logó, a feneke alatt OBI-karton, előtte I ♥ Hungary feliratú, kalocsai mintás papírpohár.

14. A Szabó Dezső Katakombaszínház Láthatatlan lobogó című előadása ezen a héten sehol se látható, még az altemplomi rendezvényteremben se.

15. Egy biciklis – aki én vagyok – a Buddha Original előtt vesztegel, és a Nyolc Ösvény egyikét próbálja kisilabizálni a Waze-en.

16. A Gozsdu-udvar egyik végétől ellátni a másikig.

17. Egy terhes lány az út szélén a tekintetével kommunikál, mint a Full Moon Hostel ablakán a lehúzott redőny.

18. A Szondi utca–Izabella utca sarkán a neoklasszicista közhelyekből gazdálkodó, silány minőségben kivitelezett, siralmas állagú irodaház ügyetlenül historizáló homlokzatán a fájdalmasan ízléstelen tipográfiával kiírt felirat: FOREVER.

19. Az Igazságügyi Minisztérium előtti járdaszakasz omlásveszély miatt le van zárva.

20. A tíz éve kivágott mirigyes bálványfa láthatatlan ágai alatt egy láthatatlan fiatalember ül törökülésben, de a néni a szomszéd házból már betelefonált.

21. Az Egyetem téri Padthai Wokbar táncoló csírákkal felmatricázott kirakatában tükröződik a PIM.

22. Egy biciklist – aki én vagyok – egy hosszú, tartalmas pillanatra felkap, és mint a tornádó, magába szippant egy nagy, piros fémdarab: a 72-es troli.

23. Egy jobb sorsra érdemes fiatalember a VegaCity előtti kuka fölé hajol.

24. A kerekesszékes, lábatlan ember kabátját a fejére borítva alszik egy Kertész utcai kapualjban.

25. A babakocsiban üvöltő csecsemő arcát egy lángvörös farsangi paróka takarja el.

26. A Honvédelmi Minisztérium utcafronti homlokzatán katonás rendben sorakoznak az első világháború korabeli légkondicionáló berendezések.

27. Az Oroszlános kút melletti ház falán a fosszilizálódott ragasztópöttyökből kikövetkeztethető szó: Neckermann.

28. A Károlyi-szobor hűlt helyén semmi nem emlékeztet semmire.

29. Egy biciklis – aki én vagyok – lehúzódik a parkolósávba, és gondolatban a Boko Haram speciális módszereivel halálra kínoz egy taxist.

30. A Nemzeti Adó- és Vámhivatal Központi Irányítása feliratú tölgyfa kapun a kémlelőluk be van tömve.

31. A MissPlus kirakatában kövér nők állnak, és nézik a pályaudvar külső vágányszakaszának támfalát.

32. A Mappafejű Ember a rakparton tomboló szélviharban rágyújt.

33. A Hunyadi tér csarnok felőli oldalán egy öreg költő húzgálja a zörgő avarban az életművét.

34. Az éjszakai szervizúton nagy, sötét folt készülődik: még egy másodperc, és kiderül, hogy árnyék volt, vagy gödör.

35. Az Eleven Emlékmű elnevezésű ellenzéki rendezvénysorozat összecsukható műanyag székei láncra fűzve várakoznak a kiürített tévészékház oldalán.

36. A méltán hírhedt Kazinczy utcában végre béke van és nyugalom, csak a tücskök terrorizálják a hangoskodásukkal az ittenieket.

37. Egy biciklis – aki én vagyok – a Damjanich utca Dózsa György úti torkolatánál leszáll a biciklijéről, és egy pillanatra megvilágosodik.

38. Az Erzsébet téri levegőminőség-mérő állomás adatai szerint Budapesten elfogyott a levegő.

39. Az Innovációs és Technológiai Minisztérium Szemere utcai bejáratánál egy gépkarabélyos kiskatona áll terepmintás nadrágban, terepmintás kabátban, terepmintás sapkában, terepmintás szájmaszkban – amikor váratlanul beleolvad a környezetébe.

40. A kaszinó mögötti tűzcsap körül a térkő szürke lapjai közt csikkből van a fuga.

41. A Reál hajnali vásárlói úgy lépnek keresztül a bolt előtti járdán fekvő félmeztelen öregemberen, mintha még mindig ott lenne.

42. Ne csicskulj, Zoli! – biztat a Hercegprímás utcában lemoshatatlan, fekete filccel egy márványerezetű fal.

43. A pályaudvar felállványozott bejáratánál egy halott játssza hegedűn a Maros vize folyik csendesent.

44. A biciklis előtt, aki én vagyok, átrepül egy szarka.

Jenei Gyula

Légszomj 3.

(Jegyzetversek járvány idején)

hírportálokat, posztokat, kommenteket

újabban kockázatos olvasni,

ugyanis a véleményvírusok

a szem nyálkahártyáján keresztül

bejutnak a szervezetbe,

és tüske alakú ideológiamolekuláikkal

az agyat támadják.

a legyengült gondolkodású egyén

képtelen a védekezésre,

esetleg túlzott immunválaszt ad,

s ez olykor anyázásban,

a számítógépek, okostelefonok szétverésében,

családon belüli és kívüli erőszakban nyilvánul meg.

idővel viszont kialakulhat

a generációs tapasztalatokon nyugvó

szerzett immunitás,

de annak mértéke függ a gazdatest

szellemi színvonalától,

ami viszont semmiféle összefüggést nem mutat

a diplomák számával.

a kór megelőzésében segíthetnek

hírvivő rns-t vagy elölt vírusokat tartalmazó

beszélgetésvakcinák,

ám ezek csak

néhány százalékos védelmet nyújtanak

a mindent elárasztó hülyeséggel szemben.

*

kilencvenhét éves orvosról

nézek videóinterjút: dolgozik,

ellátja a betegeit,

beadja a vírus elleni oltásokat.

azt mondja, mindig úgy érezte,

mások helyett él, mert nem vitték el,

ahogy a társait, a barátait

munkaszolgálatra, gázkamrába.

ügyességen, alkaton, véletlen szerencsén múlik,

kit hová visznek,

s ki éli túl, amit mások nem.

hogy kik halnak meg helyettünk.

és kik helyett élünk.

*

olvasom, hogy némelyik hazai híresség

vidéki birtokán húzza meg magát

a járvány idején.

elmenekülnek a forgatagból,

amiből mi nem tudunk.

utálom őket, ahogy érvényesítik a kiváltságaikat.

persze ha lenne egy faluszéli házam,

én is oda menekülnék most.

*

lassan a hűs, szép május is átfordul kora nyárba.

fellélegezhetünk, meghátrálni látszik a járvány,

nyilatkozza a sajtóból jól ismert orvos.

eszembe jut, hogy pár hete,

a terasznyitások után még apokalipszist jósolt,

de biztosította az olvasókat,

hogy ők akkor is ott lesznek a betegágyaknál.

hamis próféta lenne,

vagy csak rossz szakember?

ha akkor hittem volna is neki,

most miért tenném?

rákattintok más cikkekre,

azokban is nyilatkoznak a nyilatkozóemberek.

mindig mindegyikük mást mond,

mástól retteg,

aztán hol az egyiknek, hol a másiknak lesz igaza.

a széles kínálat

és a nagy számok törvénye alapján

valaki úgyis ráhibázik.

jóslatokban nincs hiány,

sőt roskadoznak alattuk a polcok

a média nagyáruházaiban.

annyi állítás és értelmezés van,

hogy mindenki megtalálhatja a neki tetszőt.

csak az a baj,

hogy amikor újabb bevásárlásra indulunk,

már nem emlékszünk,

melyik márka volt megbízható,

s melyik az összefércelt,

melyik az anyag- vagy mérethibás.

olyan érzés, mintha egy rendszerváltás kori

kínai áruházban válogatnánk.

Légszomj 5.

(Jegyzetversek járvány idején)

a nyitásról, maszkhasználatról,

védettségi igazolványról hiedelmeink vannak,

mint az ősembernek lehettek

akkoriban fontosnak tűnő dolgokról.

a hiedelmeinkhez pedig foggal-körömmel,

kőbaltával ragaszkodunk.

*

a sétányon gyakran látni rendőröket.

kettesével járnak,

illetve olykor rendőr és katona együtt.

néha egy férfi és egy nő. fiatalok és szépek,

szép pár.

beszélgetnek, andalognak.

az ember szinte drukkol nekik,

mint egy romantikus filmben a szereplőknek,

hogy összejöjjenek, s a szolgálaton túl is

együtt mendegéljenek át egy hosszú életen.

legyenek boldogok,

legyenek gyerekeik.

és ha majd az unokák megkérdik,

hogy találtak egymásra, meséljék el nekik,

hogy a nagy covid-járvány idején

a parancsnokaik

közös járőrözésre osztották be őket.

*

amikor az emberek meglátják

az utcán szembejövő rendőrjárőrt,

gyorsan arcukra igazítják

az állukon fityegő maszkot.

de ha nem húzzák fel,

a rendőrök akkor sem szólnak.

valahogy így működik az öncenzúra is.

*

bejegyzés a hírfolyamon:

„ne bántsd azt, aki oltat, de azt se, aki nem!

tiszteljük egymást, bármilyenek is vagyunk,

bárhogyan is döntünk valamiben!”

de miért kell tisztelni a bármilyent?

a bármilyen bármilyen lehet.

lehet adócsaló,

gyilkos,

strici,

pedofil.

vagy egyszerűen csak hülye.

és miért kell tisztelnem a hülyéket,

akik attól gondolják magukat demokratának

vagy humanistának,

bölcsnek,

különbnek,

hogy ilyeneket osztanak meg,

ilyeneket lájkolnak?

*

mintha üres moziban lennék,

s hirtelen elkezdenének vetíteni

egy színes, szélesvásznú filmet,

olyan szokatlan, ahogy a terasznyitás első napján

az aluljáró alól kikanyarodok a térre,

és a söröző rusztikus asztalainál zsongó tömeg

hirtelen a szemembe világít.

Kállay Eszter

óceánszem

a testem minden síráskor nő egy kicsit, kiterjedése,

mint a tenger alakja, folyton változik. vajon hányszor

sírsz fel bennem egyetlen éjszaka alatt. a fejlődő hangszálakat elnyomja

a morajlás, nem olyan, mint az óceán, inkább, mint az emésztés.

próbálok figyelni, hogy mikor alszol el bennem,

billie eilisht éneklek, és lehunyom a szemem, azt képzelem,

hogy vízparton vagyunk. a szemed színére gondolok.

csak én érezlek olyankor mozdulatlannak, vagy tényleg

merevvé válsz, amikor megtudok magamról valami újat?

például, hogy tizenötféle tűz ég a szememben, ami olyan elszánt,

mint az acél. vagy azt, hogy miközben rólad álmodom, éjjel lassan szivárog

belőlem az előtej, és reggelre átüt a textilen, meglep.

elsiratod korábbi tudatlanságom. csak a világ szeme legyen elég

szélesre tárva ahhoz, hogy rád csodálkozzon.

vérehulló fecskefű

fecskefűnek hívják a fiam. egy fűszálba kapaszkodott, de

elengedte. nem láttátok valahol? magamban kerestem, de

nem találtam mást, csak sűrű anyagot.

fecskefűnek hívják a lányom. mikor megszületett, kérték,

hogy oltsam be gyógynövénnyel. a kertben keresem már mióta.

elbújt a fűszálak közti fenyegető árnyékban. szóljon, aki megtalálta.

fecskefűnek hívnak. rég szólítottak a saját nevemen,

én is rég neveztem meg magam. hiányoztam. megcsúsztam

egy síkos fűcsomón, a lelkem azóta gúzsba kötve.

nem figyelek a gyerekeimre. a helyük fészekkel kibélelve. várja őket

vissza, én meg magamat. mikor várni kezdtem, a lelkemre kötötték,

hogy figyeljek a viselkedésemre, mindent a legapróbb részletekig,

étkezések és mozdulatok száma, minősége, hogyan ülök le, hogyan állok

föl, veszélyeztetem-e magam, elég engedelmesen fekszem-e.

odaláncoltattam magam a kórházi ágyhoz, és mondtam, hogy a lelkem csomó,

a testem máshoz tartozik, de hiányzik a nap minden percében,

hogy gondoskodó gép egy batyuba kötve.

holnap kontrollra megyek. nem láttátok a gyerekeimet?

Kukorelly Endre

Mi kezdődik el

Mészöly Miklós emlékére

Egy ember áll a kertbe’.

Néz valamerre. Néz.

Nézem, hogy mi van erre.

A bányató talán.

Vagy még mélyebb ügyek.

Átnéz a ködfalon.

Nem szól. Ez érdekes.

Direkt úgy állok, hogy

ne lássa meg.

Nézi a levegőt.

Amíg van, addig

bosszant. Bosszantom őt.

Nehéz így nézni. Szép, ami.

Nehéz nézni így, ami szép.

Leégett város hamvai.

Áll. Egyenes. Fehér

a haja. Nem mozog.

Bármit elér.

Köd van. A délelőtt

még nem kezdődik el.

De mi kezdődik el.

Ugyan már, mi kezdődne el.

Ó, alt, öreg, ős, régies

Tehenek mozdulatlan

legelésznek szép L alakban,

egy kecske fut a síntől el,

táj és napfény ölel-

kezik, rág a tehén,

ezt láttam én

abból a mindenféleségből, ami van,

áll, csökken és növekszik, suhog, elsuhan,

csoszog, csacsog,

hogy én vagyok, nem, én vagyok!,

az állomás mögött egy halom hasitott

fa, akár vagy tüker, vagy mi is voln’ az ott,

a rámpán kiköp egy unatkozó pofa,

azon méláz, hogy hogy került oda,

szabályszerű ütemben suhogó fasor,

bal lator, Krisztus, lator, Krisztus, jobb lator,

ágbogak, furán keresztbe állva,

tárt karokkal szaladnak a halálba,

nézem, hogy mindez mennyire öreg,

akármit elvisel, bármi viseli meg,

tél, téli háztető, be van havazva

a táj, szép, alaposan el van baszva,

haza, megyek haza, ez jó, hazafelé,

Hälfte des Lebens, ja, az élet túlfele,

láttam ebből is eleget, meg abból,

konkrétan a vonatablakból,

meg egy karambol

t.

Torony

Sok

minden volt.

Már volt minden, jut eszébe, és

rögtön azon kezd morfondírozni, hogy

igazából mi nem volt még.

Volt sokféle mindenféle, gondolja.

De nem volt minden, mert mi az, hogy minden.

Ha fölkapaszkodsz egy kilátóhoz,

és lihegtél eleget, úgy érezheted,

hogy meglátod az egészet abban a szinte-

semmiben, amit igazából tényleg látsz.

Az van gondolva, gondolja, hogy volt minden.

Innen nézve, teszi hozzá magában.

Egy toronyból. Toronyszerűség. Egy lépcsősor tetejéről.

Egy lány ül mellette a parthoz közel, a Dunához közel,

aztán, pedig már úgyszólván megbeszéltek mindent

– megint ez a minden, gondolja –,

egyszer csak feláll mellőle, és fölpattan az

épp mögöttük beálló 2-es villamosra. És akkor ez volt?

Volt. Ha nem minden volt is. Valami, szépen elrendezve.

Szép elrendezések.

Szépek a kilátások, ahogy szegény

Hölderlin írta egy toronyban, gondolta.

Meg még az, hogy milyen hülye formája van

ennek a villamosnak.

Erre közlekedik, maga se tudja, miért.

Hülye formájú villamo-

sok.

Nádasdy Ádám

Ott úszhatnék

A folyót figyelem, ahogy a bajt,

a kemény létet elválasztja tőlem.

A túlsó partot nézem, fényeit:

velem szalad, ahogy itt szaladok.

Így kéne, hogy az életemen át,

középen folyjon végig egy folyó.

De hosszában, hogy mindig ott legyen

a túlsó part, ahova nem megyek.

Mert félelem nélkül mit ér az élet?

Ha minden bajt tudunk előre, olcsó.

A túlsó partnál tiszta, mély a víz,

ott úszhatnék erősen, sportosan.

De onnan ide vajon visszanéznék?

Látnám-e szorongó kis énemet?

Vagy elnéznék saját fejem fölött,

nem is látnám, hogy bámulom magam?

Mások szerint

Nekem úgy tűnik: főleg levelek,

mások szerint imbolygó, sűrű erdő.

Nekem leginkább csak szavak,

másoknak álló, értelmes szöveg.

Nekem kérdés, hogy tényleg élek-e,

mások szerint kék hajnalokon,

hegyek közt kódorgok magányosan,

apám-anyám nélkül. Persze, halottak.

Felnőtt vagyok, nincsenek felmenőim.

Omlanak össze az épületek, megyek előre,

város ez, nem kék hegység. Csak a szélén,

a peremén szeretnék végigszaladni,

ruganyos pattogással. Vagy legyek

tényleg a legesleges-kellős közepén,

úgy is lehet: ne bosszantson a hajnal,

égjenek éjjel-nappal a fénytani fények.

Rakovszky Zsuzsa

Két kép

Édouard Vuillard: Dr. Vaquez a Szent Antal Kórházban

Végül az életünk kilök

magából: hogy mikor jön el,

az órát és napot nem tudhatom.

Előbb csak pár gyanús tünet: a légszomj,

émelygés, tompa fájdalom,

de már a homlokunkon ott a jel,

jól láthatón. Lesz egy szoba,

honnét ki többé már sose.

Vizelet, veríték szaga,

fejünk fölött váltott latin szavak,

nővérek elkapott tekintete.

Volt egyszer – egyre távolabb –

egy élet – lassan már a múlt:

család, pénzgondok, reggeli

kávé –, de szőnyegünk alatt

közben végig a borzalom lapult.

Az ablakon túl egy világ,

már nélkülünk: sárgás falak,

muskátli és dohányvirág

a kertekben, kutya szalad az úton át,

magasan jár a nap.

John Atkinson Grimshaw: Út a leedsi Headingley-ben

Nem jó itt kinn így este, egyedül.

Siess haza, és útközben ne nézz szét!

A hold üveggyapot felhők mögül

csorgatja zöldes, túlvilági mézét.

November: lombtalan fekete fák

göcsörtjei az ég szürkésliláján.

Nemrég még eshetett: a pocsolyák

bizonytalan tükörfénye a járdán.

Amerre nézel, az égen, a földön

olvadt jege ugyanannak a fénynek.

Valami hívás – nem tudni, kitől jön –,

Valami szavak nélküli ígéret…

Hold áztatta házak és kertfalak

között meleg sapkában, nagykabátban

lépkedsz, apró, enyhén groteszk alak,

az út holdfénytől csillogó sarában,

nehogy itt kinn érjen az éjszaka.

Kezedben éthordó, szatyor, fejedben

hírek, viták, pletykák háttérzaja

a Mindenség lidérces szirén-éneke ellen.

Az ablakok arany négyszögeit

az ágakon túl jobb, ha meg se látod!

Nem létezőt ígérnek: ha benyitsz

a kertkapun, mondják, ott megtalálod.

Siess haza – mert nem jó hely ez itt –,

kezedben ernyővel, hegedűtokkal!

A szív kiárad, és közben szégyenkezik,

így egymaga, négyszemközt a titokkal…

Takács Zsuzsa

A máskor annyira elbizakodott terek

„de eljön értünk, és magához ölel nővérünk, a Halál, s fut velünk, innen, el”
(Üdvözlégy, utazás)

1.

Olyan leszek gondoltam, mint Ady, Rimbaud

és Verlaine, mint az összes lázadó, akinek élete

a tét: a jövője fényes, a jelene sötét,

és verseimhez a barátnőm szerez majd gyászzenét.

55-ben tüdőgyulladásomat tüdőbajnak hitték,

és a Szabadság-hegyi Gyerekszanatóriumba vittek.

A bőröndömbe tettem rendszerellenes, halálvággyal

teli verseimet, de a spirálfüzet estére eltűnt.

A rettegéstől felszökött a lázam. Közben a szomszéd

ágyon fekvő gyönyörű, kopasz, égőszemű lány

beszámolt róla, hogy a bátyja ávós, aki egy óriás-

darálón a Dunába aprítja a rendszer ellenségeit.

Biztos voltam benne, hogy ott végzem én is.

Október 23-a keddi napra esett. Mámorító,

verőfényes idő volt. Hosszú sorokban összekapaszkodva

vonultunk a Petőfi térre, aztán a Bem-szoborhoz.

Szerdán váratlanul becsöngetett F. L., akivel

egy nyári munkán ismerkedtem meg.

Azt mondta, hogy hetek óta készül hozzánk,

de félt, hogy nem örülnék neki.

Átadott egy Michelangelo-albumot. Kedvenc freskói

ezek, a Sixtusi kápolna képei, magyarázta,

s hogy elhozta nekem őket. Nem találkoztunk többé.

Csütörtökön, a Parlament előtt lelőtték.

Rokonszenven kívül mást nem éreztem iránta,

különben is irreálisnak tekintettem a halált.

2.

Nem tudom, más is észrevette-e már, hogy

ősszel közelebb lépnek egymáshoz a házak,

az utcák, a máskor annyira elbizakodott terek.

Én először ötvenhat november másodikán,

Halottak napján észleltem ezt. Az összetartozás

tudata átjárta napjainkat, a felnőttek azt mondták,

hogy győztünk, így gondoltam én is.

Aztán eljött a vasárnap. Esősre és hidegre váltott

az idő, mély sóhaj járta be a Várost, mindenkit legyűrt

a jeges rémület. A barátnőm egy délelőtt váratlanul

beállított hozzánk, papírt kért és tollat, levelet írt,

és azt mondta, hogy csak akkor olvassam el, ha már

elment. A papíron az állt, hogy másnap hajnalban

egy teherautó leteszi őket a nyugati határszélen,

és kért, hogy menjek velük én is.

Anyját (aki leszállt a teherautóról, és visszafordult

a családi ezüstért a határon) az oroszok lelőtték.

A barátnőm elvégezte az Ontariói Egyetem textil-

mérnöki karát, és felejtette a felkavaró, hajdani

zenéket. Huszonhét év múlva hazajött,

és fölhívott, hogy találkozzunk.

Egy gyertyafényes asztalnál várt rám egy belvárosi

étteremben. Elegáns volt, divatosan vézna,

ahogy a nyugati nők általában. Leültem mellé.

Közelhúzódott hozzám, ettől zavarba jöttem.

Láttam, hogy boldogtalan. Bizonygattam,

hogy mennyire boldog vagyok,

s hogy mennyire szeretem a férfiakat.

Ami volt egyszer – örökké létezik

Lengyel Anna emlékére

Londonban először vele jártam,

pontosabban jártunk mind a hárman,

mivelhogy nagynénénk, Anna meghívott

minket, hogy költsük el együtt,

amit Sidney-ben keresett egy teljes

színházi szezonban. Életem legmenőbb

utazása ez volt, nem is lesz –

vagy hogyha lesz is – vele már soha.

Mindenhova az utolsó előtti másod-

percben értünk, a Prêt à manger-ban

villás-reggeliztünk, est-ebédeltünk.

Napközben pedig? hogyha kedvünk támadt

fagylaltra, brownie-ra, csak csettintettünk,

s máris a kezünkben termett. A mangó-

saláta vagy dzsúsz: egy pohár jeges grépfrút…

Magas üvegpohárban most is ott vacog előttem.

Mert ami volt egyszer, örökké létezik!

Ha megszületünk – örök életre születünk.

Anna – akárcsak Szimba, a kisoroszlán, aki

hetente kétszer színpadra lép – s talán

már unja is – Londonba újra visszajön velünk,

és együtt indulunk haza, ahogyan tizenegy

évvel ezelőtt. Lekéssük persze a reptéri vonatot,

így hát taxit hívunk. Csakhogy a taxis szívből

utálja majd a külföldi utast, s hogy bankkártyánkat

meglátja: oh, no! – közli angolul, röviden.

De akad egy másik, egy emberbarát taxis,

aki 200 fontnál lecsapja az órát, mivelhogy

utast ilyen messze még sosem vitt.

A Heathrow-ra épp időben érkezünk, el is kapjuk

a pesti járatot. S a hazaúton, ha elnyomja az álom,

fölébresztjük Annát, hogy tovább ne szálljon.

A végső pillanat

Milyen lesz, hogyha levesszük a maszkot?

Megismerem-e a majd a négyes-hatoson

az utastársakat? S az a kék szemű

fiú, akivel hosszan beszélgettünk

a lét és lényeg közötti különbségről,

meztelen arccal tetszik-e? Vagy növesszen

offline maszkot, azaz szakállat?

Állnak majd az utasok, és nézik egymást,

mint egy szilveszteri buliban, ha éjfélt

kongat az óra, és álarcukat leveszik?

A végítélet órája ütött, vagy csak egy kegyetlen

kísérlet részese vagyunk? Színt váltunk?

Vagy színről színre látunk? Kést rántunk,

vagy egymás nyakába borulunk?

Tóth Krisztina

Bálnadal

A bálna vándorol

sötét vizekbe tart

magában énekel

ha messze már a part

Grönlandon énekel

és kétszáz évig él

bőrén szigonynyomok

nem tudják mit beszél

miről is énekel

egyáltalán kinek

viszik a bálnadalt

a mélyhideg vizek

bonyolult dallamok

úsznak a jég alatt

ámbrás hullámokat

fodroz a bálnaagy

a bálna álmodik

síkos teste forog

horzsolják álmait

nagy sziklás zátonyok

a bálna szomorú

tömör mint önmaga

testével egy anyag

a bálna bánata

hajóról nézik őt

halbőrén mennyi heg

a bálna énekét

senki se fejti meg

Haza

Kiküldjük a nyári konyhába,

visszajön. Elvisszük

vidékre, jó helyen lesz,

mondjuk, és meghatódunk.

Távoli intézetbe zárjuk,

de az arcunkat nem felejti.

Elindul megkeresni minket,

idegen hangon sír a telefonban.

Szeretjük pedig, hogyne szeretnénk.

Ő a mi őrült nagymamánk,

nyáladzó, vízfejű gyermekünk,

ő a mi kis talált kutyánk.

A múltat fához kötni nem lehet.

Elrágja kötelét, kisétál

az ebédlőből, kiáll az útra,

rohan az autónk után.

Volt néhány percnyi cinkos

és megkönnyebbült hallgatás,

aztán fetreng, vonyít, eszi a földet,

haza akarna jönni. De hová.

Edényfogó

Sápadt, kéregető tenyér.

Kimosott edényfogó kesztyű:

összegyűrt textilöble ráncos.

A hosszú szárításban összement.

Amikor betettem, élénk

mályvaszín volt, most halvány,

egy barna pöttyel. Égésnyomtól

májfoltos, aszott bőrű kéz.

Vajon mit kérsz, anyám?

Gyűrött, pecsétes kéz vagy.

Nincs a kesztyűnek párja.

Tudod, mindig csak egy volt.

Kevés ölelni, felemelni.

Forró kislábos, láztól

gyöngyözve, párologva

vártam: hozzám se értél.

Lehet, ki kéne dobnom.

Egyszer tényleg ki kéne.

Kár volt egyáltalán kimosni:

nem tudom, mit reméltem.

Három óra alatt a forró

vízben minden beszáradt,

sötétlő folt kiázik.

Neked hány élet kéne?

Mégis, miféle program?

Nincs másik, ez az egy van.

Csak ez a sápadt, fél pár,

emberkézforma kesztyű.

A könyvben szereplő fotók készítői

Antal Zsuzsi: Antal Balázs

Balogh Ádám: Kabai Lóránt

Bak Rita: Payer Imre

Bartis Attila: Wirth Imre

Bereczky Sándor: Markó Béla

Bertuzzi, Valentina: Szőcs Petra

Birki Bernadett: Aczél Géza

Bokor Krisztián: Deres Kornélia

Burger Barna: Kukorelly Endre

Czimbal Gyula: Lanczkor Gábor, László Noémi, Solymosi Bálint, Zalán Tibor

Csuday Gábor: Csuday Csaba

Dallos István: Sopotnik Zoltán

Deres Kornélia: Pollágh Péter

Eperjesi Noémi: Demény Péter

Falus Kriszta: Grecsó Krisztián

Fazekas Márta: Fekete Vince

Fekete Marianna: Jenei Gyula

Gál Csaba/PIM: Petőcz András, Rakovszky Zsuzsa

Gerőcs Péter: Gerevich András

Göczey Zsuzsa: Láng Orsolya

Görföl Jenő: Fellinger Károly

Hegedűs Gyöngyi: Jász Attila

Herr Martin: Vida Kamilla

Horváth Győző: Peer Krisztián

Juhász Katalin: Kürti László

Kecskeméti Kálmán: Ágh István

Kengyel Gabriella: Nyerges Gábor Ádám

Kiss Tibor Noé: Mohácsi Balázs

Koronczi Endre: Karafiáth Orsolya

Kovács Dóra: Székely Márton

Kozma Zsuzsanna: Sajó László

Kropf Attila: Tóth Krisztina

Lukács Fanni: Lukács Flóra

Marcali Gábor: Villányi László

Máté Péter/Jelenkor: Kustos Júlia, Závada Péter

Medgyesi Dávid: Molnár T. Eszter

Molnár Mihály: Lackfi János

NAIVART: Fenyvesi Orsolya

Németh Dániel: Krusovszky Dénes

Oláh Gergely Máté: Ferencz Mónika, Vajna Ádám

Orbán Orsolya/Jelenkor: Horváth Benji

Peka Virág: Szenderák Bence

Polgár Anikó: Csehy Zoltán

Román Péter: Erdős Virág

Serfőző Réka: Locker Dávid

Skiba, Dirk: Nemes Z. Márió

Slezák Zsuzsa/Jelenkor: Simon Márton

Stekovics Gáspár: Gergely Ágnes, Györe Balázs

Szalay Dávid: Fekete Richárd

Szilágyi Lenke: Darvasi László, Fehér Renátó, G. István László, Kemény István, Marno János, Mesterházi Mónika, Nádasdy Ádám, Schein Gábor, Szálinger Balázs, Szijj Ferenc

Szüts Miklós: Parti Nagy Lajos

Takács Borisz: Molnár H. Magor

Tihanyi Anna: Mesterházy Balázs

Valuska Gábor: Győrffy Ákos, Kállay Eszter, Sirokai Mátyás, Székely Szabolcs, Takács Zsuzsa, Toroczkay András, Turi Tímea

Varga Csilla Zsuzsanna: Csobánka Zsuzsa Emese

Vígh Levente: Áfra János

Tartalom

A kötet szerzői

Aczél Géza

(SZINO)LÍRA

árvaház

árverés

asszisztál

asszó

asszociáció

Áfra János

Látlak a hegyoldalban

Valaki topog az ajtóban

Teremtés helyett

Ágh István

Megválunk arcunktól

Kórházkert

Álom Pilinszkyről a varsói Szent Kereszt-templomban

Antal Balázs

Rémálomgólya

Csehy Zoltán

Uniformisok könyve

Csobánka Zsuzsa Emese

Androgün

Házszentelő

Csuday Csaba

A partokon romok

Apám a padon

Darvasi László

Vidáman elmondom újra

Demény Péter

Kutya

Léghajó

Deres Kornélia

Traumland

Drasztikus torzó

Erdős Virág

44 gondolatébresztő látvány

Fehér Renátó

A Magyar Irónia Háza

Fekete Richárd

Megbocsátás és nyugalom

Fekete Vince

Holtág

O.

Milyen a színe az áfonyának?

Fellinger Károly

A honvágy

Próbanyomat

In memoriam Törőcsik Mari

Fenyvesi Orsolya

Hiába tömtem gyümölccsel, meghalt

Egy nap talán megöregszem

Újra

Ferencz Mónika

Pedig

Gerevich András

Költő a konditeremben

Reggel

Kilátás a Budai Parkerdőre

Gergely Ágnes

Kőműves Kelemen

Ahol a vadlovak járnak

Apollinaire után

G. István László

Második altató

Tehát a styxi

Magyar szuvenír

Grecsó Krisztián

Kihúzott mondatok – Egy mondatonként kitörölt (javított, húzott) levél után, EP-nek

Györe Balázs

röltex(t)

tandori-öröknap

Győrffy Ákos

Téli napforduló

Szilézia, bordó-arany függönyök

Hartay Csaba

Tavak várnak

Tizenkettő után

Naphal

Horváth Benji

Figyelők lehetetlen éneke

Izsó Zita

Én és a nővérem

Zárka

Kölcsönlakás

Jász Attila

Szertartáspróbák. Egy tekintet szabályozott (sz)épsége

Holtnyelvi változatok

Felhőfoszlányok a hajnali fűben

Jenei Gyula

Légszomj 3.

Légszomj 5.

Kabai Lóránt

rakpartos álom

el sem kezdett versek

Kállay Eszter

óceánszem

vérehulló fecskefű

Karafiáth Orsolya

A Király

Folyton

Kemény István

Kóborság

Zongoraóra a szomszédban

Lovag Dulcinea a huszonegyedik századi európaiakhoz

Krusovszky Dénes

Életrajzi kísérletek

Útjának felén

Kukorelly Endre

Mi kezdődik el

Ó, alt, öreg, ős, régies

Torony

Kustos Júlia

Alulírott Psyche

Kürti László

révület

búcsúzóul

belekezdeni bármibe

Lackfi János

A hiábavalóságról

Lanczkor Gábor

A hatöles út

Láng Orsolya

ellenálló

Az örökítő

László Noémi

Bogárlábon

Keresztút

Locker Dávid

A Könnyen Barátkozók

Szeptember végén a Dózsa György úton

Elégia a félsikerről

Lukács Flóra

Sziget

A testről

Nanking

Markó Béla

A választás szabadsága

Pamflet

Utolsó szonett az Égei-tengerről

Marno János

Neheztelés

Kedves Péter

Mesterházi Mónika

Könnyű, nehéz, könnyű

Varjúnella

Mesterházy Balázs

Eleven halál I.

Eleven halál II.

Mohácsi Balázs

hiperkarma

nem beszélgettünk eleget patócs lacival

Molnár H. Magor

Rúzs

Molnár T. Eszter

A korpusz rekonstrukciója

Nagy Márta Júlia

Délibáb

Nádasdy Ádám

Ott úszhatnék

Mások szerint

Nemes Z. Márió

Helikopterekkel sárkányok ellen

Nyerges Gábor Ádám

Mediterrán

mindenáron / minden hiába

Parti Nagy Lajos

Zug Zettel Zug

Payer Imre

Éjjeli tehervonat

Írócella

Tükörhullám

Peer Krisztián

Állandó számok

Egy gazdálkodó feljegyzései

Petőcz András

Valahogy minden

Anyámmal együtt, úton a túlsó partra

Madarak – Tandorinak

Pollágh Péter

Nem én vagyok

Rakovszky Zsuzsa

Két kép

Sajó László

Idős, krónikus ballada

Napballada

Schein Gábor

Jóvátehetetlen

Por

Simon Márton

Leszállóegység

Az egyedüllét szabályai

Sirokai Mátyás

Szikla

Tengeri létforma

Solymosi Bálint

[Ártér, Szelevény, H]

[Újtemplom, Delft, NL]

[Tiszakécske, Nyúl utca, H]

Sopotnik Zoltán

Harmadik bűnbak-ének

Fortepan-variáció

Szálinger Balázs

Mikes Kelemen aggódik gazdájáért

Mikes Kelemen térdig érő hajtásoknak örül

Mikes Kelemen öregkori dala

Székely Márton

Nagy az emlékezés ereje, de túl kell rajta lépnünk, hogy Istent megragadjuk

Székely Szabolcs

Két apa

Rendszerváltás a Margit körúton

Szenderák Bence

tanult tehetetlen

Szijj Ferenc

Ritka események

Itt lent

Éjszakai csend

Szőcs Petra

A monasztikus szigeteken rossz a levegő

Családi kör

Takács Zsuzsa

A máskor annyira elbizakodott terek

Ami volt egyszer – örökké létezik

A végső pillanat

Toroczkay András

Olajfolt

Nyír

Ablak

Tóth Krisztina

Bálnadal

Haza

Edényfogó

Turi Tímea

Bábel kútja

Innen szép

Vajna Ádám

coop

Vida Kamilla

Vajon mit gondolhatnak a tyúkok Amerikáról?

Villányi László

Földnek lakója

Univerzumok

1968

Vörös István

Újabb és újabb semmik

A kudarc

Alig-alig

Wirth Imre

Zengő asztalok árnyékában

Kemény Istvánnak

Zalán Tibor

Versek a felhőben

A lovak reggelije

Felezőszonettek

Závada Péter

Megnyert hiány

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Pintér József
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 977 058 63 7822 0
ISSN 0586-3783

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL Open Font Licence