BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Julie Buxbaum: Hope and Other Punchlines

Published in the United States by Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books, a division of Penguin Random House LLC, New York

Fordította: Szabó Luca

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2019 by Julie R. Buxbaum Inc.

Hungarian translation © Szabó Luca, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-972-0

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Charlotte nagymamámnak,
aki imádta volna ezt a könyvet.

Az esemény egyedülállóságát bizonyítja, hogy semmihez sem hasonlítható. Az égboltról hiányzik valami. Az író megpróbálja emlékekkel, gyengédséggel és értelemmel megtölteni ezt a tátongó űrt.

Don DeLillo, Harper’s, 2001. december

Minden fotó pontos. Egyik sem maga az igazság.

Richard Avedon

Nos, Andy, erről már hallottál?

R. E. M., „Man on the Moon”

AZELŐTT

Kedd van, a hét legjellegtelenebb napja. Nem is kezdet, nem is vég, még csak nem is szomorú, csüggedt közép.

Semmilyen nap.

Nem. Inkább azelőtt.

Képzeljük el a kék eget!

Egy szívdobbanásnyi idő, hogy belélegezzük. Azt a végtelen kékséget.

Kiengedjük az utolsó tiszta lélegzetünket, és felnézünk.

És a világ kettéhasad.

(TIZENÖT ÉV
ÉS TÍZ HÓNAP…)

ELSŐ FEJEZET

Abbi

A kikerülhetetlen nyitószavakat – egyszer volt, hol nem volt – már mesekedvelő korszakomban sem szerettem. A zárszavaknak – boldogan éltek, míg meg nem haltak – legalább van valami értelme. A főszereplő azután örökké boldog. Ezen nem kellett sokat gondolkodni, nem volt rajta megbeszélnivaló. Ez a legkevesebb, amit egy jó történettől el lehet várni.

De az egyszer volt, hol nem volt? Maradjunk annyiban, hogy felmerült bennem néhány kérdés. Mikor volt az egyszer? Ma? Tegnap? Holnap? És mi az, hogy hol nem volt? Kellemetlennek éreztem ezt a szabadon lebegő, csúszós minőségét. Olcsó irodalmi cselnek tartottam.

Már rég kinőttem a mesékből, de az idő fogalmával még mindig gondban vagyok. Talán azért, mert az én életem mindig is kivételnek számított: egyszer már életben maradtam, amikor meg kellett volna halnom. Így hát ennek a történetnek, amit most elmesélek, két eltérő kezdete van.

Az egyik, és nyugodtan fel lehet hördülni, az egyszer volt, hol nem volt. Legalábbis nekem úgy tűnik, mert nem emlékszem rá, hogy megtörtént, mégis, egyszer volt, hol nem volt, egy fényképezőgép kattanása megváltoztatta az egész életutamat. Pontosan tudom, mikor történt mindez. Kedd volt, 2001. szeptember 11., nagyjából délelőtt 9:59. Az első születésnapom reggele. Azon a fényképen, amelynek köszönhetően Abbi Hope Goldsteinből Remény babává változtam, Connie Kramer éppen biztonságba menekít. Ő a World Trade Center óvodájának egyik dolgozója volt. A fejemen papírkorona, a kezemben egy piros lufi, és mögöttem éppen összedől az első torony. Az AP egyik fotósának sikerült megörökítenie ezt a porral teli pillanatot, bár fogalmam sincs, hogyan csinálta.

Gondolom, már láttátok a fotót. Mindenhol ott van. Nappalik falán, kollégiumokban, több idősek otthonában, múzeumokban, sőt még pólókon és vászonszatyrokon is. Nem viccelek, még a Six Flags vidámparkban is láttam magamat egy baseballsapkán.

Ahogy az igazi mesékben, ebben a történetben is vannak szomorú részek, amelyekre sajnos szükség van az elbeszélés szempontjából. Essünk is túl ezeken minél előbb.

Connie éppen hetvenöt napja halott. Petefészekrák. IV. stádium. Nem tudom, miért, talán azért, mert komoly dolog, római számmal írják.

Még csak negyvenhat éves volt.

XLVI.

2001. szeptember 11-én harmincéves volt.

Otthon mindenki tudta, hogy Connie igazából a 9/11 szindrómába halt bele. Ez a kifejezés lefedi az összes olyan egészségügyi problémát, amelyet a tornyoknál a levegőbe kerülő, mérgező vegyi anyagok okoztak. Egyes túlélőknél tüdőgyulladással kezdődik. Másoknál, például Connie-nál, elváltozásokkal és daganatokkal – az aznapi támadás sejtszinten játszódik le újra.

2001. szeptember 11-én kilencvenegyezer liter repülőgép-üzemanyag robbant fel. Mi, akik ott voltunk, belélegeztük ezt a nagy csokor kémiai anyagot, amelyben jelen volt a kristályos szilícium-dioxid (ami = rossz), az azbeszt, a szén-monoxid, a hidrogén-szulfát (= csatornagáz) meg a jó ég tudja, még mi minden.

Nem. Lehet tudni, még mi minden: emberi hamu és emberi csont.

Haj, fog, köröm és álmok.

Mielőtt nagyon morbiddá válna a dolog, hadd osszak meg egy fontos „boldogan éltek, míg meg nem haltak” jellegű részletet. Nemcsak hogy túléltem 9/11 et (és eddig majdnem tizenhat pluszévet ráhúztam), de valamiképpen, a statisztikai valószínűségre fittyet hányva a szüleim is így tettek. Apa és anya az északi toronyban dolgozott, a 101., illetve 105. emeleten. A 91. emeletnél magasabban senki sem maradt életben. A kollégáik kilencvenöt százaléka meghalt. Ha az asztaluknál ültek volna, ahogy az elvárható volt tőlük, akkor árva lennék. Ehelyett, amikor a repülőgépek becsapódtak, a szüleim éppen a helyszíntől három sarokra, egy földszinti Starbucksban szürcsölték a frappucinójukat, amelynél jobb reklámot még senki sem talált ki a kávénak álcázott desszertnek.

2001-ben a szüleim egy hónap alatt ötvenhárom temetésen vettek részt. Nagy tételben vásároltak részvétnyilvánító képeslapokat. Aztán utánrendelést adtak le.

New Jersey-ben, Oakdale-ben élünk. New Yorkon kívül ebben a városkában lakott a legtöbb 9/11 es áldozat, úgyhogy mindenütt jelen volt a veszteség: kollégák, szomszédok, barátok. Csak az én osztályomból öten veszítették el valamelyik szülőjüket aznap, köztük volt legjobb barátnőm, Cat is. Tizenhat évvel később az Oakdale Gimnázium fura elegye azoknak, akiket nem nagyon izgat szeptember 11., és azoknak, akiknek az egész életét meghatározta. Előbbieknek ez az esemény csak egy fejezet a történelemkönyvben, mint Pearl Harbor, a vietnami háború vagy a vezetékes telefon feltalálása. Utóbbiaknak örökké az eszében jár. Talán nem emlékszünk rá, de sosem feledjük.

Ez az egyik kezdet, amit csak azért mesélek el, mert nélküle a többinek nem lesz értelme. Aki megismeri Abbi Hope Goldsteint, az Remény babát ismeri meg, és megérti, hogy a városunkban ujjal mutogatnak rám az emberek – olyanok tudják a nevemet, akiket még soha életemben nem láttam –, sőt megesik, hogy valaki megkörnyékez a szupermarketben, miközben sorban állok a kasszánál, és tele a kezem dezodorral meg humusszal, és elmeséli nekem, hol volt aznap reggel, mintha érdekelne engem ez az információ.

A lehető legrosszabb, amikor idegeneket ríkatok meg.

De, ahogy ígértem, van egy másik kezdet is. Itt és most, a diadal ritka pillanatában, a nyári szünet első napjaiban. Vasárnap este kilenc óra van, tizenhat éves vagyok, és egyedül mulatok a szobámban. Egy erős lányokról szóló dalt üvöltök egy képzeletbeli mikrofonba, vagyis a száraz samponos flakonomba, mert nem találom a fésűmet.

Rázás, rázás, hajdobás, rázás.

Holnap kezdek a Knight napközis gyermektáborban, a négyévesek táborvezetőjeként, két várossal arrébb. Amikor odamentem az interjúra, buja, zöld gyep, egy régimódi, piros istálló meg egy medence-tó, vagyis egy hibrid medence/tó fogadott. Lesz pizsamanap, ugrálóváras vízi csúszda és színek háborúja. Sőt, kézműves foglalkozás, zsákban futás meg wii-s táncverseny is. A Knight vidám hely, a legvidámabb, amelyet New York és Connecticut között találhattam, és higgyétek el, szorgalmasan kerestem. Még a Google-be is beírtam, hogy „vidám helyek New Jersey-ben”. Most aztán heti öt napot, napi nyolc órát tölthetek ott két hónapon át, és egyetlen lélek sem fogja Remény babát látni bennem.

Az idő még mindig zavaros és csúszós. Némi váratlan egészségügyi fejlemény okán jó eséllyel lassan kifutok belőle. De a következő, boldog nyolc hétben simán csak Abbi Goldstein leszek.

Megnevettethetek egy csomó kisgyereket, és egyetlen idegent sem fogok megríkatni.

MÁSODIK FEJEZET

Noah

Jó, nem fogok sírva fakadni, nem fogom eldobni a kávémat, nem csinálok nagyjelenetet, semmi ilyesmi. Múlt tavasszal láttam a Kék Tehén kávézóban, milyen is az, és döbbenetes volt. Abbi Goldstein, vagyis Remény baba belépett, mire egy középkorú pasi feldöntötte a csészéjét, és ott, mindenki előtt elsírta magát.

Mindenkinek megvannak a maga sebei, főleg egy olyan városkában, mint Oakdale. Az enyémek elég borzalmasak. De kedvem lett volna rászólni arra a pasira, hogy kapja már össze magát. Tanulja meg kezelni a helyzetet! Én úgy élek vissza a humorral, mint más a drogokkal, és a jelek szerint ez jól működik. Az a pasi is kipróbálhatná Chris Rock egyik műsorát.

Végül is csak egy tinilányról van szó, nem a Messiásról, bakker. Nem igazságos, hogy az a pasi rázúdítja minden búját-baját.

Akkoriban legalábbis ezt gondoltam. Mert amikor meglátom Abbi Goldsteint a Knight napközis gyermektábor gyepén, éppen ott, nem fogok hazudni – hallom, amint bekattan valami az agyamban. Mintha az évek óta toldozgatott-foldozgatott, de még össze nem állt terv részletei hirtelen a helyükre kerültek volna. Igen, abszolút tisztában vagyok a saját képmutatásommal, és meglepően könnyen el tudok tekinteni tőle. Szemernyi bűntudatot sem érzek.

Ez maga a sors, és gyorsan tisztázzuk is, hogy ezt a szót általában nem szoktam használni. Meghagyom a rossz verseknek, az üdvözlőkártyáknak és az idiótáknak.

De most pontosan rá, illetve Remény babára van szükségem.

HARMADIK FEJEZET

Abbi

Tudom, mikor ismer fel valaki. Kétszer is odanéz, végigmér, és ezt nemcsak látom, hanem érzem is. Kicsit bizsereg a tarkóm.

Már két órája tart a tábori eligazítás, amikor megérzem. Egy srác a mező túlsó végén. Basszus!

– Csak szólok, hogy minden baleset a te felelősséged – közli Julia, az ifim, aki tulajdonképpen egész nyáron a főnököm lesz. Ez jó ürügy arra, hogy felé forduljak. A srác most a hátamat bámulja. Így már jobb.

– Semmi gond. A szüleim unszolására elvégeztem egy elsősegély-tanfolyamot – felelem vidáman. Egy füves mezőn állunk, tűz a nap, és próbálom elképzelni, hogyan fog kinézni ez a hely holnap, amikor megjönnek a gyerekek. A nagypapám néhány évvel ezelőtti haláláig náluk töltöttem a nyarakat Maine-ben, aztán meg az akkori legjobb barátnőmmel, Cattel a Szakadt Lapokban, Oakdale antikváriumában dolgoztunk. Szóval most először vetem bele magam a tábori életbe.

Tudom kezelni a baleseteket. Sebfertőtlenítő, sebtapasz, lehetőleg mesefigurás, és már mehetnek is dolgukra a cuki kis szörnyek.

Arról viszont fogalmam sincs, mit csináljak azzal a sráccal.

– Most nem arról beszélek, amikor valaki lehorzsolja a térdét. A táborozóink négyévesek – emlékeztet Julia. – A záróizmaikat legjobb esetben is korlátozottan uralják.

– Ja, hogy ez egy kakis meló. Vettem – bólintok. Vicces, hogy még egy ilyen vidám helyen is kakálnak az emberek.

Julia fekete, húsz körüli, és olyan szép, hogy arra gyanakszom, valami vizuális effekttel van dolgom. Elsőre nem tűnik fel, de miután összeáll a kép, nehéz levenni róla a tekintetemet. A jobb orrcimpáját egy apró, csillag alakú piercing díszíti, amely némán tanúsítja, hogy a csaj minden erőlködés nélkül nagyon menő. Alacsony, mint én, de inkább egy tornász alkatával rendelkezik, nem egy pubertás előtt álló kisfiúéval. Eszembe jut, vajon azért minket osztottak-e be a legfiatalabb táborozók mellé, hogy véletlenül se tévesszenek össze minket a ránk bízott gyerekekkel.

– Amúgy a jövendőbeli pasim a négyéves fiúk táborvezetője, úgyhogy sokat leszünk vele. Zach.

Julia a mező túloldalán álló, szőke óriásra mutat, aki féloldalasan, bolondosan mosolyog, mintha azt mondaná: Bármiben benne vagyok. Batikolt tábori pólót visel, laza rövidgatyát (eredetileg melegítő volt, csak levágta a szárát), valamint egy széles karimájú, áll alatt tépőzáras kalapot. Természetesen a mellett a fiú mellett áll, akit szeretnék elkerülni. Gondolom, ő a srác ifije.

– Mindjárt elalélok. Te nem? – kérdezi Julia. Úgy döntök, ezt költői kérdésnek tekintem, mert én nem alélok el mindjárt. Inkább csak izzadok. Azon töprengek, hogyan született Zach szerelése, hány órát tölthetett a nadrág megcsonkításával, és a YouTube-on látott videók nyomán kivitelezett pólóbatikolással. De alélásnak még csak távoli rokonát sem érzem. Az jár a fejemben, milyen szomorú, hogy az anonim nyaram csak két órát tartott.

– Menjünk, köszönjünk neki!

Nincs más választásom, kénytelen vagyok követni az ifimet. Annak ellenére, hogy hétköznapi, boltban vásárolt ruhát visel, a srác még Zachnél is bolondosabbnak tűnik. Nagy, fekete, műanyag szemüveget és ütött-kopott, fekete Converse-tornacipőt vett fel reggel, a haja összevissza áll.

Ahogy közeledünk, leesik, ki ő: egy évfolyammal alattam jár Oakdale-ben. Nyugtatom magamat, nem kell pánikba esni. Lehetséges, hogy kivételesen nem működik a megérzésem, és én ismertem fel őt, nem fordítva. Az is lehet, hogy nem tudja a nevemet. Elképzelhető, hogy neki is megvan a maga oka, amiért két megyére az otthonától keresett munkát, és ő is olyan izgatottan várja a pizsamanapot, mint én, és egyáltalán eszébe sem jut megemlíteni, hogy kisbabakori arcom a világ minden táján megtalálható különböző falakon.

– Bírom a kisugárzásodat. Nem majmolod a divatot, hipszter és kocka vagy egyszerre – közli Julia a sráccal, amikor odaérünk hozzájuk. Aztán rám néz, végigmér, aztán újra. Lassan, nyugodtan, elgondolkodva. – Mint ez a csaj, csak neked jól áll.

Ez a beszólás teljesen helyén van. Általában véve külsőre és ruházatra is én vagyok a páfrány emberi megfelelője – nem bántja a szemet, de azért senki sem fog így kiáltani: „Hűha, micsoda gyönyörű páfrány! Mégis milyen növényeledel és fény kellett hozzá, hogy ez a rendkívüli, csodálatos példány megszülessen?” Ez igazából szándékos, legalábbis ami a divatot illeti. Többnyire jobban járok, ha elvegyülök.

– Kösz – feleli a srác, akit kicsit megzavart Julia. Nagyobb összeget tennék rá, hogy eddig nem ismerte a divatmajom kifejezést. – Noah vagyok. Véletlenül egy iskolába járunk.

Megint rám néz, és nekem már megint bizsereg a tarkóm. Kétségtelen, hogy mindjárt tönkretesz nekem mindent. Három… kettő… egy…

– Te vagy Re…

Határozottan megrázom a fejemet, mert csak így tudom jelezni, hogy ne mondja ki hangosan a „Remény baba” szavakat – vagy még le is teperhetném.

– Te vagy Abbi, ugye? – javítja magát, és szétárad bennem a megkönnyebbülés. Ha nem lenne fura, hálám jeléül megölelném. Tetszik az arca. Barátságos. Nagy, kíváncsi, barna szeme van, és a füle épp olyan lelkesen törekszik arra, hogy észrevegyék, mint az enyém. A haja és a szemüvege kissé őrült külsőt kölcsönöz neki, mintha ő lenne Clark Kent különc kisöccse, aki nagy animerajongó.

– Helló – köszönök, majd felemelem a kezemet, és hülyén integetek.

– Tudom, nyár van, de kiderült, hogy ősztől én leszek az Oakdale-i Szabad Sajtó főszerkesztője. A legjobb módja az egyetemi jelentkezés felturbózásának, ha esetleg csatlakoznál jövő tanévben – mondja, és ironikus jazzmozdulatokat mutat be a kezével. Aztán rám mosolyog, fülig ér a szája, és én visszamosolygok rá.

– Menő, köszi – bólintok. Kedves srác. Kizárt, hogy leleplezzen.

– „Menő, köszi?” Hát mindjárt megcsipkedem az arcodat, olyan cuki vagy. Zach, te is örülsz, hogy túl vagy a gimin? – kérdezi Julia.

– Bakker – mondja Zach, mintha ez válasz lenne a kérdésre.

– Kávézzunk! – indítványozza Noah. Fesztelen, és tudomást sem vesz sem Zachről, sem Juliáról, inkább engem fal a tekintetével, mintha bonyolult számításokat végezne fejben.

Várjunk! Most randira hívott? Nem. Az kizárt. Velem ilyesmi nem szokott történni. Cattel, a volt legjobb barátnőmmel igen, ő egyszer egy temetésen szedett fel egy srácot, de velem soha.

– Holnap munka után? – kérdezi a srác.

– Ööö.

– Most randizni hívta? – fordul Zach Juliához. – A szemünk láttára?

– Szerintem igen – bólint Julia, mire elvörösödöm. Lángol az arcom.

– Mi? Nem! Nem úgy értettem. Nem randizni hívtalak. Csak gondoltam, megihatnánk együtt egy kávét – mentegetőzik Noah, és továbbra sem veszi le rólam a tekintetét. – Nem vagyok én olyan rémisztő.

– Hát, ez azért egy kicsit rémisztő volt – veti közbe Julia.

– Nem gondoltam volna, hogy képes vagy ilyesmire – mondja Zach, és leereszkedő büszkeséggel hátba vágja. Noah arcára fagy a mosoly, és ha lehetséges, még nálam is jobban elvörösödik.

– A nem randi, csak kávé jól hangzik – szólalok meg, mert úgy vagyok bekötve, hogy muszáj kisegítenem másokat, ha kellemetlen helyzetbe kerülnek. Ezt a tulajdonságomat szeretem magamban legjobban és legkevésbé. Egyébként is úgy érzem, nem élem túl, ha még egy másodpercig tart ez a kínos szituáció. – Akkor holnap.

– Menő, nem fogod megbánni, Abbi – feleli Noah, és már megint teljesen fölöslegesen kihangsúlyozza a nevemet, mintha büszkeséggel töltené el, hogy nem csúszott ki a száján a Remény baba.

– Úgy érzem, ezek ketten még a táborozóknál is cukibbak lesznek – fordul Julia Zachhez.

– Ja, bakker – vágja rá Zach.

NEGYEDIK FEJEZET

Noah

A Kapjunk Válaszokat Hadművelet beindult, mint Donkey Kong. Lehettem volna behízelgőbb? (Kávézzunk? Komolyan?) Persze. De nézzétek el nekem! Készületlenül ért a helyzet. Ha ma reggel valaki azt mondta volna nekem, hogy lesz még egy oakdale-i a Knight napközis gyermektáborban, és az illető éppen Remény baba lesz, nem hittem volna neki. Isten, Jahve, Allah, a hihetetlen, repülő spagettiszörny, vagy nevezzük, ahogy akarjuk, útjai kifürkészhetetlenek.

Remény baba.

Amint Maurice bácsi, vagyis a tábor igazgatója, egy ősz hajú, hetvenes évekbeli, gyilkos bajuszt viselő pasi és Zach, az új ifim elfordítja a fejét, előkapom a telefonomat, és írok Jacknek. Nemcsak a legjobb barátom, de az egyetlen ember a világon, aki érteni fogja, mit jelent ez nekem.

Én: REMÉNY BABA ITT VAN A TÁBORBAN. HOLNAP KÁVÉZUNK. EZ EGY JEL.

Jack: Mi ez a sok nagybetű? Ki vagy?

Én: Igazad van, indokolatlan volt a Caps Lock.

Jack: Örülök, hogy ezt tisztáztuk. Amúgy meg EZ NEM JEL.

Én: Komolyan azt hiszem, hogy segíthet.

Jack: Akkoriban kisbaba volt.

Én: Van egy tervem.

Jack: El kellene ezt engedned. Megőrültél?

Én: Te is láttad a képeket.

Jack: Van olyan, hogy hasonmás. Ez egy létező jelenség.

– Hé, tedd már el! – dörren rám Zach, és úgy tesz, mintha ki akarná lökni a kezemből a telefont. – Így simán vízbe fulladhat egy gyerek.

Az ifim tök ciki. Ma eddig, és még csak kábé hat órája ismerem, háromszor súgta már a fülembe, hogy „stipi-stopi”, amikor bemutattak minket egy új lánynak, és állandóan emlegeti „a gimis haverjait”, mindig valami csínnyel kapcsolatban, például amikor valakinek a samponos flakonjába szőrtelenítőgélt töltöttek. Beteg volt, bakker, nagyon beteg.

Éppen azon gondolkodtam, hogyan lehet ilyen erőteljesen haverkodni, ha a környéken sincs sör, mire nekiállt a meditációs gyakorlatairól és a vegán életmód iránti mély elköteleződéséről magyarázni. Tehát: az egész létezése ellentmondásos.

– Úgy tudtam, a fűbe nem lehet belefulladni – vágok vissza. Jack ki nem állhatná Zachet, mert nem bírja elviselni az olyan embereket, akiket könnyen be lehet skatulyázni. Bár ez a srác két ellentétes kategóriába is illik (zen füves és menő kollégista), nem kétlem, hogy az utálkozás attól még meglenne. – Maurice bácsi azt mondta, tíz perc szünet.

– Ne feleselj az idősebbel! – szól rám Zach, aztán felröhög (kemény heh), és otthagy.

Képzeletben bemutatok neki.

Én: Az ifim tök gáz, úgyhogy ne rontsd el nekem az egyetlen élményt, amitől elviselhető ez a nap.

Jack: Ez a Remény baba-történet… nem egészséges, és amikor azt mondom, nem egészséges, nem úgy értem, hogy túl kalóriadús.

Én: Te miről beszélsz?

Jack: Ma jöttem rá, hogy nem használjuk eleget a kalóriadús szót. Kalóriadús. Vicces, nem? Szerintem jó poént lehetne faragni belőle.

Én: Szerintem nem. Mindenesetre Abbi jó fej.

Jack: Az én ízlésemnek kicsit alacsony.

Én: A te ízlésednek kicsit túlságosan igazi csaj.

Jack: Igaz. Na, készen állsz?

Én: Mire?

Jack: Egy percig komolyan fogok beszélni, és lehet, hogy fura lesz, mert sosem beszélünk egymással komolyan, de utána mindjárt visszatérhetünk a szokásos marháskodáshoz.

Én: Oké.

Jack: El kell engedned ezt a 9/11 témát. De tényleg. Most már elég. Vedd úgy, hogy most közbeléptem.

Én: Nem vagyok őrült. Tényleg ő az.

Jack: Vége a szünetemnek. Mennem kell, hogy Isten tetszésére lehúzzam a tamponokat meg a padlizsánokat. Jó volt veled beszélgetni.

ÖTÖDIK FEJEZET

Abbi

Amikor ráébredtem, hogy meg fogok halni, mármint egyszer mindenki meghal, harmadikos voltam. Persze akkor már tudtam, hogy senki sem élhet örökké, és nemcsak az idősek meg a betegek halnak meg, hanem kisbabák, anyukák, tinik és ingatlanosok is. Meg pilóták. Meg fogszabályozó szakorvosok. Megértettem, hogy a halál kegyetlen, és nem ismeri a fair play fogalmát. Amióta az eszemet tudtam, én voltam a lány, aki túlélte, úgyhogy valamilyen okból kifolyólag – és biztos, hogy dr. Schwartznak, a családunk pszichológusának van erre egy elmélete – azt gondoltam, a halandóság általános szabályai rám nem érvényesek.

Divatosan későn ütött be nálam a létezéssel kapcsolatos pánik.

Aztán egy nap, harmadikos koromban azon kaptam magam, hogy lepisiltem az aranyhalamat, Narancsot, aki rejtélyes módon a vécécsészében lelte halálát, ugyanakkor vidáman úszkált a kis akváriumában a konyhapulton.

– Anya! – sikoltottam. Először azt hittem, valami szegény, idegen halacskát pisiltem le, aki felúszott a vízcsövön.

Amikor anya felfogta, mi történt – kifelejtett egy nagyon fontos lépést az elpusztult aranyhal kicserélésekor, mégpedig lehúzni a vécét –, belemosolygott rémült arcomba.

– Hát, most már tudod.

Ezt úgy mondta, mintha jó hír lenne, ugyanolyan hangon, mint amikor a válásuk után apa megvette a tőlünk két házra lévő ingatlant, és megmutatták nekem, meg akkor, amikor először jött meg a menstruációm. Gyakorlatias optimizmus egy gyászos esemény dacára.

– Ő volt a kilencedik Narancs, nyugodjék békében. A tizedik a jelek szerint jól érzi magát az új otthonában.

Most, hogy már tudtam, mi az igazság, addigi ártatlanságom megdöbbentett és zavarba ejtett. Persze hogy nincs varázslatos fogtündér, aki pénzt ad a nyálas szemfogért cserébe. És persze hogy meg fogok halni. Alig tudtam visszaemlékezni azokra az időkre, amikor olyan ostoba voltam, hogy mást hittem.

Úgy gondolom, egyszerűbb az összes mítoszunktól egyszerre megszabadulni.

Egy hónapja figyelmeztetés nélkül csapott le rám a torkomat elszorító, szaggató köhögés, de nem ért meglepetésként. Egész életemben tudtam, hogy bizonyára lesz következménye annak, hogy én vagyok a lány, aki túlélte. Mindig is résen voltam.

Korábban már olvastam a „WTC-köhögésről”, amely olyan gyakori a túlélők körében, hogy külön neve van. Láttam az újságban a 9/11 szindrómában elhunytak gyászjelentéseit. A tizenötödik évforduló környékén exponenciálisan megnőtt a számuk. És azt is tudtam, mi történt Connie-val.

Álltam a fürdőszobában, a kezemben a véres zsebkendőkkel, mint aki véletlenül egy bűntény helyszínére keveredett, és világossá vált számomra, hogy most én jövök. Egyetlen pillanat alatt csökkent le a várható élettartamom évtizedekről – ha szerencsém van – évekre.

Azt hinné az ember, sikítva hívtam anyát, mint amikor lepisiltem Narancsot. Azt gondolhatnátok, hogy átadtam a felelősséget valakinek, aki alkalmas arra, hogy viselje. Hogy legalább pánikba estem.

De nem.

Ehelyett lehúztam a vécén a zsebkendőket, és kiszedtem a fürdőszobai szőnyegből a piros foltot. Megmostam az arcomat és a kezemet. Kitöröltem a telefonomból a keresési előzményeket, hátha valami módon megjelennének anya gépén. Röviden: eltüntettem a nyomokat.

A következő napokban többször éreztem, hogy elzáródik a tüdőm, és a köhögés a torkomat kaparja. Ilyenkor valami ürüggyel kijöttem a szobából. Ebben a bénító nyugalomban döntést hoztam. Tudtam, hogy ezt nem lehet örökké titokban tartani, hiszen előbb-utóbb orvosi beavatkozásra lesz szükségem. De egy apró ajándékot adhatok magamnak: nyolc hetet.

Egy utolsó nyarat. Egy utolsó nyarat, mielőtt mozgósítják a hadsereget, és az életem orvoslátogatásból és kórházi papírköntösből fog állni. Egy utolsó, boldog tudatlanságban töltött nyarat, amikor a köhögés lehet egyszerűen csak köhögés. Egy utolsó nyarat, amikor senki sem beszél Remény babáról. (Ha ehhez egy fura sráccal kell kávéznom, ám legyen.)

Szeretnék még egy utolsó, tiszta örömmel teli nyarat. Meg akarom tanulni, hogyan kell csomózott karkötőt készíteni, tábori dalokat akarok énekelni, és világító négyzeteken akarok táncolni.

Ha belegondolunk, annak fényében, ami ezután vár rám, igazán nem nagy kérés.

HATODIK FEJEZET

Noah

Mondom a rideg tényeket. Mindazok, akik szerepelnek Remény baba fotóján, és beazonosíthatóak – Chuck Rigalotti, Constance Kramer, Abbi Hope Goldstein, Jamal Eggers, Sheila Brashard és Raj Singh –, túlélték a szeptember 11-i terrortámadásokat. Az újság 2001. november 1-jei számában bemutatták őket, és ott azt mesélték, a Brooklyn-híd felé menekültek. A fénykép hátterében látható három személy a mai napig ismeretlen, és semmiféle információ nem hozzáférhető velük kapcsolatban:

Egy fodros blúzt, szűk szoknyát és az arca nagy részét eltakaró szemüveget viselő nő.

Egy kopasz, öltönyös, csíkos nyakkendős férfi, aki hátranéz a válla fölött, ezért csak a profilja látszik.

Egy kék, Michigani Egyetem feliratú baseballsapkát, farmert és be nem tűrt flanelinget viselő, kétnapos borostás férfi, aki egyenesen a fényképezőgépbe néz.

Soha egyikük sem fedte fel kilétét, noha mindegyikükről úgy gondolják, túlélte.

Engem a harmadik nem hagy nyugodni.

HETEDIK FEJEZET

Abbi

– Miért nem akarod, hogy bárki is megtudja, te vagy Remény baba? – kérdezi Noah, amint kiléptünk a tábor kapuján. A Starbucks felé sétálunk, és a srác appja szerint legfeljebb nyolc perc múlva odaérünk.

Muszáj volt a fényképpel kezdenie? Jólesett volna egy kis felvezetés, mielőtt ilyen összetett vizekre evezünk. Beszélgethetnénk a táborról. Arról, hogy Zach és Julia reggelente együtt jógázik a déli mezőn, és ez mindenkinek furcsa. Olyan sok téma közül választhatnánk.

Vállat vonok, és az utat nézem. Errefelé kevesebb a fa, mint otthon, úgyhogy a nap melegen, vakítóan és akadálytalanul süt le ránk ezen a nyári délutánon. Az árnyékomat figyelem, és feltűnik, hogy a karom túl hosszú ahhoz képest, milyen alacsony vagyok. Mint egy csimpánzé.

– Fura, hogy titkolni akarod – szólal meg újra. Nyilvánvalóan nem fogta fel, hogy a vállvonás azt jelentette: Ne beszéljünk erről! Semmiképp se most, de lehet, hogy soha, csak nem fejtettem ki ilyen hosszan. – Nemzeti hős vagy.

– Nem vagyok hős – vágom rá.

– Jó, akkor nemzeti kincs.

Felhorkantok, és azt kívánom, bárcsak időutazó lennék, és visszatarthatnám ezt a hangot, mielőtt kijön belőlem.

– Csak szerettem volna idén nyáron letenni ezt a dolgot – felelem.

– Ezt hogy érted?

– Vajon esni fog? – kérdezem minden apropó nélkül, hiszen egyetlen felhőt sem látni az égen, de muszáj témát váltanom. Úgy döntök, inkább összefonom a karomat a mellkasom előtt, nemcsak úgy lógatom magam mellett. Arra gondolok: mikor felejtettem el járni?

– Abbi, be kell vallanom neked valamit most rögtön, túl akarok lenni rajta – közli Noah rendkívül komolyan, mire összeugrik a gyomrom. Biztos, hogy valami borzalmas hátsó szándék vezérelte arra, hogy kávézni hívjon. – Iszonyú béna vagyok csevegésben. Biológiailag képtelen vagyok az időjárásról és társairól beszélgetni. Sajnálom.

– Oké – bólintok. Megkönnyebbültem. – Mesélj, milyen témákról vagy képes beszélgetni! Biológiailag.

– Például a nagy tervekről. Az elég távol esik a csevegéstől. Mihez kezdesz Oakdale után? – kérdezi.

– Mármint milyen munkát akarok?

– Aha, és légyszi, ne mondd, hogy időjós leszel. Mert akkor köcsögnek fogom érezni magam, amiért lekicsinyeltem életed célját.

– Nem. Egyelőre nincsenek nagy terveim. És neked? – Jobb, ha mellébeszélek. Felesleges a jövőm aknamezejére lépni.

– Egyetemre szeretnék menni, ideális esetben az USA tíz legjobbjának valamelyikére. És majd egyszer saját, humoros politikai műsort szeretnék. Szerintem netes műsor lesz, mert addigra a tévé már elavul. – Minden lépésnél kinyitja egy ujját, mintha mindezt gyakran ismételgetné, vagy leírta volna valahová. – Csak hogy tudd, tisztában vagyok vele, hogy ez gusztustalanul ambiciózus terv. Meg ellenszenves is. És nagyképű. És dölyfös, bár nem tudom biztosan, hogy ez mit jelent, viszont tetszik. Basszus, kifogytam a választékos melléknevekből. Azt hittem, még van néhány a tarsolyomban.

– Azta… Nagyratörő tervek – bólintok, mire rám mosolyog, és látom rajta, hogy örül. Mostanában nem sokat álmodozom a jövőmről, csak egy kivételt teszek: az egyetemről ábrándozom. A képzeletemben káprázatos: kapucnis pulcsik, büfékocsik és könyvtári olvasófülkék. Koedukált kollégium, előadások a feminizmus elméletéről és bulik, ahol az ország minden szegletéből vannak emberek, csak éppen Oakdale-ből nincs senki. Elképzelem, amint boldogan falatozom, és nem érdekel az elsőéveseket fenyegető elhízás, amely talán még meg is oldhatja lapos mellkasom problémáját. Aztán késő éjszakáig nevetgélek a tökéletes szobatárssal, délig alszom, és nem sajnálom az elpazarolt órákat. Azt hiszem, városi egyetemre szeretnék majd járni, de egy kisebb, kevésbé fenyegető helyet választok. Nem New Yorkot. Nem is Washingtont. Esetleg Philadelphiát?

Csak úgy tudom elfogadni ezt az egész betegeskedős, meg-vannak-számlálva-a-napjaim témát, ha még van – és őszintén hiszem, hogy van, muszáj, hogy legyen – legalább néhány jó évem, hogy hozzászokjak a gondolathoz.

Connie fél évtizeden át volt beteg. Azzal biztatom magam, semmi sem indokolja, hogy én ne hasonló utat járjak be. Öt év elfogadható. Öt évhez képest teljesen észszerű az a tervem, hogy egy nyáron át halogatom a köhögéssel való szembenézést.

– Humorista leszel? Miért, vicces vagy? – kérdezem.

– Haláli vicces vagyok – feleli olyan szenvtelenül, hogy legnagyobb meglepetésemre elnevetem magam.

Egymással szemben ülünk a Starbucks kényelmesebb felében, amelyet párnázott székekkel és alacsony asztalokkal rendeztek be. Beszélgetésünk a béna kezdés után szépen haladt, de most ellaposodik.

– Gondolom, érdekel, miért hívtalak meg kávézni. – Noah krákog, mintha most akarna rátérni a találkozónk hivatalos részére. Különc, ugyanakkor komoly és szarkasztikus is, és ez összességében titokzatos sármot kölcsönöz neki. Már korábban felfedeztem, hogy a fiúknál a szarkazmussal együtt jár némi kellemetlen védekező álláspont. Jelen esetben erről nincs szó. A srác csak a viccelődés öröméért viccelődik.

– Azt hittem, az időjárásról akarsz beszélgetni – felelem, és lélekben felkészülök, bár fogalmam sincs, hogy mire. Senki sem fog váratlanul előugrani a süteményespult mögül. Elég messze vagyunk Oakdale-től.

– Van egy ajánlatom számodra. Fogalmazzunk úgy, hogy, nos, Remény babát is érinti.

A csalódástól összeugrik a gyomrom. Még bele sem kezdett a mondókájába, de én már tudom, melyik szó lesz a válaszom, persze a lehető legkedvesebben tálalva: nem.

– Azt szeretném, ha az Oakdale-i Szabad Sajtó első számában lenyomoznánk a Remény babás fénykép összes többi túlélőjét, és ehhez kell a segítséged – hadarja, majd egyenesen a szemembe néz, és diadalittasan tárja szét az ujjait a levegőben, mintha valami ütős főcímet írna. Mosolyog, mintha szerinte azt kellene gondolnom, hogy ez egy zseniális ötlet. Szórakoztató, izgalmas, mint amikor az ember meglóg a munkából, és egész nap a tengerparton lebzsel.

– Nem szeretném – felelem.

– Miért? – kérdezi. Nem válaszolok. – Ha ezt végigcsinálod velem, szerintem országos szinten is térképre helyezhetnénk a suliújságot. – Elvigyorodik, de most lassabban, mint az előbb. Fura, lelkes hangon beszél, mintha lenne rá bármi esély, hogy engem érdekeljen, országos szinten ismertté válik-e az Oakdale-i Szabad Sajtó, amikor a hátam közepére sem kívánom a nyilvánosságot.

– Nem, de azért kösz. Jól éreztem magam. – Felállok, menni akarok, és nem tudom, miért köszöntem meg neki reflexből. Jó lenne, ha képes lennék udvariasan nemet mondani, és ennyiben hagyni az ügyet. Pontosan ezekre a képességekre fogok szert tenni az egyetem feminizmusról szóló előadásain, már ha.

– Abbi, kérlek! Várj! – kéri Noah, és int, hogy üljek vissza. Így teszek, de csak azért, mert lemerült a telefonom, a póttöltőm a kocsiban maradt, és fogalmam sincs, hogyan jutok vissza a táborba. – Valami rosszat mondtam? – viccelődik. Akaratom ellenére elnevetem magam.

Újra a szemébe nézek, és megmagyarázhatatlan módon könnybe lábad az enyém. Jaj, de kellemetlen!

– Most komolyan. Miért nem akarod? Nem vagy kíváncsi? Nem érdekel, kik azok az emberek? Mi van velük? – Sürgetően beszél. Mintha azt hinné, van esélye meggyőzni. Nem veszi észre, hogy könnyezem, vagy ha igen, nem érdekli. – Tudod ezeket?

– Nem – felelem kifejezéstelen arccal. Nem hozom fel Connie-t. Nem árulom el, hogy legalább egy ember azon a képen, a legfontosabb, már meghalt. Azt sem, hogy azt gyanítom, bennünk, többiekben több a közös annál az egyetlen, rettenetes pillanatnál. – Úgysem érdekel ez már senkit. Nagyon régen történt.

– Figyelj! – kérlel Noah. Taktikát váltott. – Úgy érzem, a világnak nagyon hallania kellene a történetet a te szemszögedből.

– Nekem nincs szemszögem. Kisbaba voltam. Őskori történelem. – Eszembe jutnak a Mi lehet most Remény babával? című írások, amelyek mindig szeptember tizenegyedike környékén szoktak felbukkanni. Tavaly, a tizenötödik évforduló alkalmából, miután nem voltam hajlandó interjút adni, a People magazin azért csak lehozott egy rövid cikket a fotómmal. Ebből természetesen az lett, hogy újabb könnyes beismeréseket kaptam, és újabb idegeneket ölelgettem a Home Depot-ban, a Smoothie Kingben, sőt egy ízben a Bloomingdale’s női mosdójában is. El sem tudom képzelni, mi lenne, ha a világ tudomást szerezne a köhögésemről.

– Kérlek! – Még mindig reménykedik, mintha az iskolaújságnál sokkal többről lenne szó.

– Sajnálom – felelem, de ez egyszerű hazugság. Egy egészen kicsit sem sajnálom.

NYOLCADIK FEJEZET

Noah

A munkaideje utolsó tizenöt percében segítek Jacknek összeszedni a bevásárlókocsikat. Mint kiderül, a hosszú fémhernyók összeállítása megnyugtató és hipnotikus hatású. Plusz sokkal jobb, mint otthon, ahol kénytelen lettem volna meghallgatni a mostohaapám, Phil újabb hegyi beszédét azzal kapcsolatban, hogy az ügyvédcégénél kellene nyári gyakorlatot végeznem, nem kisgyerekek fenekét törölgetnem a nyári táborban. Jackkel nagy terveink vannak: este a kajáldában vacsorázunk, egy kicsit Xboxozunk náluk a pincében, és standupot nézünk a mobilunkon. Vagy lesz hozzá Cheetos is, vagy nem.

Ne higgyetek annak, aki azt állítja, nem hozom ki a lehető legtöbbet az életemből!

– Lehet, hogy nem a Remény babás projekttel kellett volna nyitnom. Ostobaság volt – mondom, miközben a helyére tolok egy hatkocsis sort, és kis híján elüt egy okosautó. Jack a közelemben álldogál, lerágott, neonkék körmét piszkálja, és nézi, ahogy elvégzem a munkáját.

– Gondolod? – kérdezi.

– Felteszem, ez szarkazmus volt – felelem.

– Miből jöttél rá?

– Kell egy B terv.

– Azta! Jó gyors vagy. Vedd meg itt a gyógyszertárban, nem vényköteles – vigyorog, ahogy szokott, amikor ötletesen vág vissza.

– Nem fogsz nekem segíteni, mi?

– Mármint a kocsipakolásban vagy abban, hogy a nyúl félelmetes üregén át leereszkedj az összeesküvés-elméletek és a mágiába vetett helytelen hit világába? – érdeklődik. Tényleg így beszél. Úgy, ahogy a tévében látható tinik: gazdag szókinccsel és teljes mondatokban.

– Mindkettő.

– Ez az Abbi dolog talán életed legrosszabb ötlete, és ezt úgy mondom, hogy pontosan emlékszem arra az esetre, amikor megtanultál egy csokor bűvésztrükköt felsőben, hogy felhívd magadra a lányok figyelmét. Úgyhogy, áhh, nem és a-a. De átveszek tőled egy-két kocsit. Ez a legkevesebb. – Meg sem mozdul. Tekintetével egy fehér pólós, névtáblás, tetkós srácot követ, aki éppen bemegy az üzletbe. Biztos ő a híres „takarítót kérünk az ötös sorhoz” srác, akit Jack néhányszor már említett, amióta itt dolgozik. Úgy döntök, hogy nem kérdezem meg, mit bámul annyira.

– Egy új poénon dolgozom, ami arra alapoz, mennyire hasonlít egymáshoz a zacsi meg a tacsi szó – avatom be.

– Eh. És hogy állsz a 9/11 es viccel? – fordul felém újra, mire egy üdítőkkel színültig pakolt kocsit toló, középkorú nő megtorpan, és rosszallóan bámul ránk.

Egyik életcélom, hogy megalkossam a tökéletes 9/11 es viccet. De, ja, ezt talán nem Oakdale egyik parkolójában kellene bejelentenem.

Értem én. Abban a napban semmi vicces sincs. El a kezekkel! Örökké túl korai lesz. Már az is helytelen, hogy a humort keresem a tragédiában. Annak a bámuló hölgynek 9/11 nem vicc, és nekem sem az.

Pontosan ez a lényeg.

El sem tudok képzelni annál katartikusabb élményt, mint hogy egyenesen ennek az ocsmányságnak a gennyes képébe bámuljak, és leöljem ezt a sárkányt – csak egyetlen suhintás gennyedző hasára. Azt akarom, hogy tőlem kapja meg azt a kicseszett nindzsarúgásszerű hi-ját.

Már tanulmányoztam, mi van eddig. Peter Davidson tűzoltó apjáról beszél. Kumail Nanjiani az iszlamofóbia oldaláról közelíti meg a történetet. Mindössze két 9/11 es vicc a humor történetében. Kettő. Szerintem van ott még hely többnek is.

– Ötletem sincs – jelentem ki, mert eddig minden próbálkozásom gusztustalanra sikerült. A poénjaim túl kemények, mint amikor zacsin térdelnek valakit.

– Azt már próbáltad, hogy „tizenkilenc dzsihadista bemegy egy bárba”? – kérdezi Jack, és bár ez alig vicces, vagy talán egyáltalán nem az, elröhögjük magunkat. Ha valaha is lehetőségünk nyílik arra, hogy fellépjünk egy igazi standupműsorban, meg kell tanulnunk, hogy nem szabad röhögni a saját béna poénjainkon.

KILENCEDIK FEJEZET

Abbi

Aznap délután már másodszor sétálok New Jersey egyik kertvárosában. Most anyával Oakdale-ben, és fagyizni megyünk, úgyhogy nem kell amiatt aggódnom, hová tegyem a kezemet, és lesz-e közös témánk. Most még magasabb a páratartalom, a nyári napsütés áthatol a fák lombján, és a vállunkat perzseli. Lábujjközös papucsunk ritmikusan csattog. Egy percig sütkérezem ebben a tökéletes estében.

Meg sem szólalunk, amíg oda nem érünk a város 9/11 es emlékművéhez, egy gyönyörű, zöld területhez közvetlenül a vasútállomás mellett. A kert közepén álló kőtömbre felvésték Cat apjának nevét is, igaz, amikor Cat az apjáról beszél, akkor Stewartra, a nevelőapjára gondol.

Minden egyes 9/11 es évfordulón elmegyünk az emlékműhöz a szüleimmel, és hangosan felsoroljuk az elhunytak neveit. Két áldozattal is készülünk a túlélők bűntudatának istenei számára. Az egyik egy gyönyörű virágcsokor, amely olyan nehéz, hogy csak kocsival tudjuk elhozni, pedig egy kilométert sem kell megtennünk a házunktól. A másik, hogy nem rendezek, és soha nem is rendeztem születésnapi bulit. Kiskoromban sem, amikor arról álmodoztam, hogy a hátsó kertben pókemberesre festik az arcomat, ahogy Catnek. A bar micvámat sem ünnepeltük meg.

Ezek apró áldozatok. Igazából nem is azok. Csak aprócska, materiális dolgok, és örülünk, hogy felajánlhatjuk ezeket cserébe azért, hogy élünk. Egészen kicsi hegedűszót sem kérünk. Nem érdemeljük meg.

Mert ez a szégyenletes igazság: az év többi részében? Az ehhez hasonló, szinte tökéletes estéken? Egyenesen előrenézünk, hogy ne kelljen látnunk az emlékművet. Egy pillanatra sem állunk meg, nem olvasgatjuk a neveket gondolatainkba mélyedve.

Úgy teszünk, mintha az egész meg sem történt volna.

– Beszélnünk kell, Abbi – szól anya, miután beálltunk a sorba a fagyizóban. Hátrahajtott fejjel nézzük a kínálatot, és döbbenten tátjuk el a szánkat a bőség láttán. Néhány éve csak úgy özönlenek Oakdale-be a gazdag, manhattani családok, akik lakhatást és jó iskolákat keresnek. Mivel ők azt szeretik, ha a fagyinak nem fagyiíze van, hanem a lehető legvéletlenszerűbb ízek svédasztaláról válogathatnak, például van ánizs, paszternák vagy akár pekingi kacsa, nálunk már nem kapható egyszerű csokoládé vagy vanília. Minden