Sümegi Attila: Vadhajtás

A borítót Csigás Gábor készítette, Dominik Martin unsplash.com-on Creative Commons (CC0 1.0) alatt közzétett fotójának, továbbá a Lost & Taken, valamint mercurycode textúráinak és a Hustle Supply Co. "Native" fontkészletének felhasználásával. Ezúton is köszönet mindegyiküknek.

Copyright © Sümegi Attila, 2015

Első kiadás © GABO Kiadó, 2015

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-082-6

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

I. Emberek és szellemek

„Ha szeret a kígyó, tekerd a nyakad köré”

– arab közmondás

Eszter a fehér vászon előtt ül. A szék megnyikordul alatta, ahogy az ecsetért nyúl. Megforgatja ujjai közt, majd ismét az üres vásznat bámulja, mely vonzza, magába szippantja. A keretek kitágulnak, körbezárják. Van valami varázslatos ebben a kezdőpillanatban, és Eszter szinte beleroppan a vágyakozásba, hogy alkothasson.

Megnyalja a száját. A festékes tubusok mellette, az asztalon hevernek néhány vázlat társaságában. Egyiket sem ehhez a képhez rajzolta, amelyet most készül festeni. Most nincs vázlat. Most csak a fehér vászon van, tele ígérettel. A nő nem is tudja, hogyan kellene nekiállni. Pirossal talán, gondolja, de elrettenti az elképzelés. Egy vörös csík a fehér vásznon csak elrontana mindent.

Megváltoztatná a fehér fenségét.

Visszateszi inkább az ecsetet, és gesztenyeszín hajába túr. Meg kellett volna mosni. Nagyot sóhajt, úgy érzi, nem készült fel eléggé. Ó, dehogynem, legyint képzeletben. Már évek óta készen állok, amióta Robi…

Feláll, virágmintás szoknyája haragosan suhan, egy pillanatra elakad a székben. Eszter összehúzza magán a halványszürke kardigánt, pedig egyáltalán nincs hideg. A műteremmé alakított szoba végébe siet, megtorpan az ajtó előtt. Hova mész? Menekülsz?

Jézusom, dehogy!

Hiszen Botond is megmondta, hogy próbálkozni kell, hogy megvan benne a potenciál, és hogy az igazi művészek szenvedélyből dolgoznak. Na, persze. Az igazi művészek. Ő azonban csak egy egyszerű, begubózódott anyagbeszerző az Alu-Technél, akire senki sem kíváncsi. Már évek óta nem hívták randizni. És vajon miért? – fintorodik el. Mert nem vagyok elég érdekes.

Megint eszébe jut Botond. A férfi a galériából, aki érdeklődik a művészete iránt. Vagy nemcsak az iránt? A múltkor, amikor a szenvedélyről beszélt, látta a szemében a tüzet… Eszter elmosolyodik. Igen, vele talán elkezdődhet valami. Vagy már el is kezdődött. Ilyenkor jó lenne belelátni a férfi fejébe.

Megáll a vászon előtt, elengedi a kardigán szélét, amelyet addig szorongatott, és egy pillanatra kihúzza magát. Lepillant a saját mellére, nézi, ahogy domborodik. Nem túl nagy, de azért… Botond megbámulta? Mintha.

Hülye vagy.

A szájába harap, és ismét a vászonra pillant. Magát képzeli oda. Legyen aktkép… Eszébe jut az első festmény, amelyen magát ábrázolta, és megborzong. Most nem azt az énjét akarja elővenni, valami sokkal… nőiesebbet. Fantáziája megiramodik, tökéletes női testet álmodik a vászonra, meztelent, narancs, napsárga, levendula színekben, és ott áll mögötte Botond, karjával átöleli, testét a hátának nyomja. Hiszen ő tanácsolta, hogy szabadítsa fel a szexuális energiáit, igazán nem lehet egy szava sem, hogy ő is szerepel ebben a vágyálomban.

Eszter szíve egyre gyorsabban ver.

Az igazi művész szenvedélyből alkot.

Szoknyáját felhúzva leül a székre, az ecsetért nyúl, de keze megáll mozdulat közben. Nem, még nincs kész. Még nem érte el azt a pillanatot. Ösztönösen cselekszik, kezét becsúsztatja combjai közé, megérinti magát. Forró. Forróság önti el. A fehér vásznat bámulja, keresi benne önmagát, a megfelelő képet.

Sok minden átsuhan a fejében, régi emlékek, jók és rosszak. Robi… Ő mi az istent keres itt? Annak már régen vége! Három éve véget ért! Egy pillanatra megáll a keze, teste fokozatosan hűl, de szerencsére megjelenik Botond. Róla úgysem tud olyan sokat, néhányszor beszéltek csak. Róla bármit elképzelhet.

Képek jelennek meg a vásznon. Látja magát, a férfit, a testeket, hallja a mély hangot, amely őt dicséri, neki bókol, mocskos dolgokra kéri, érzi a buja szagokat, verejtéket, parfümöt, a bőrén az érintést. Libabőrös lesz.

Valami elkezdődik odalent, közben a vászon színekkel telik meg, a tubusok felizzanak, a tárgyak kontúrjai elmosódnak. Eszter szívverése gyorsul, mellkasa emelkedik, süllyed, az ujja táncot jár, érzi saját nedvességét, egy férfit képzel a combjai közé, bármilyen férfit, a férfit, aztán már nem kell semmi sem, csak a hatalmas vászon, amelyen most vérvörös csík fut végig, mézsárga fröccsen, szilvakék pöttyözi, olajzöld csorog róla, és helyenként ciklámen csillagok gyúlnak, tengerkék esőcseppek hullnak.

Eszter behunyja szemét, összeszorítja állkapcsát, arcát vicsor torzítja el. Most. Igen, most.

Bárcsak sokkal tovább tartana!

Megfeszült izmai elernyednek. Szíve zakatol. Kezét kiveszi a lába közül. A vászon üres, de a színek még ugrándoznak szeme előtt.

Megnyalja kiszáradt száját. Régen érzett ilyesmit, utoljára Robival. Mindig is színes robbanásról álmodott, de most… Most sokkal intenzívebb volt minden; érdemes volt ennyi évig várni.

Még mindig vibrál a levegő. Eszter ámulva néz körbe a szobában. A falakra aggatott festmények mintha életre kelnének, izzanak, reszketnek, a színek könnyed táncot járnak. Eszter feláll, lába még remeg egy kicsit az élménytől. Aranyló, halvány szálakat fedez fel, amelyek összekötik a színeket, a képeket, a formákat. Felemeli kezét, a szálak az ujjai közt csillannak, az ereit, a szőrszálait, a sejtjeit cirógatják. A csontjaiban érzi a bizsergést. Mi ez? Ennyire sohasem volt jó. Ámul és fél egyszerre.

A szenvedély teszi a művészt.

Az ecsetért nyúl, aztán a piros festékért. Nem, mégsem csík lesz. Csak egy pamacs. Vagy több. Aztán a zöld tubusból nyom egy keveset az asztallapra, megforgatja benne az ecset összetapadt szőrszálait. Úgy érzi, ő maga fürdik meg a ragacsos anyagban. A hátát, a hasát, a mellét éri.

Az ecset hasít a vásznon. A nő nem gondolkodik, csak teszi, amit az ösztöne diktál. Sietős, elnagyolt mozdulatokkal dolgozik, mert a bizsergés csillapodik, az aranyszálak halványodnak. A varázslat lassan kifakul.

Amikor végez, az ecsetet az asztallapra ejti, ügyel rá, hogy festékes ujjaival ne érintse a ruháját. Hátralép.

Egy piros tulipán. Kinyílt. Alatta zöld mező, felette kék ég, szirma harmattól csillog. Szép lett. Eszter elmosolyodik. Közelebb lép, hogy felfedezhesse saját ecsetvonásait, mert már nem is emlékszik, hogyan csinálta.

Visszahőköl a virágillattól. Eszter szeme tágra nyílik. Hogyan? Még tart a hatás, gondolja, és ismét közel hajol.

Lehunyja a szemét, mély levegőt vesz.

Csodálatos. Tiszta. Rét. Csak a bogarak zümmögése hiányzik.

Mosolyog.

Kinyitja a szemét, és elakadt lélegzettel figyeli, ahogy a tulipán egyik szirma elválik a vászontól, és piheként vitorlázva a lába elé hull.

Eszter levegőért kapkod, egérszürke kardigánját markolássza. Óvatosan lehajol a sziromért, megforgatja ujjai között. Akár a selyem. A tűzpiros szirom megfogja az ujját, még nem száradt meg rajta a festék.

Eszter vére a fülében dobol.

Sikerült. Botondnak igaza volt.

Reszkető kézzel keresi a vázlatok közt megbújó telefonját.

– Helló, Eszter! – mondja a férfi, aztán a cseresznye magját a tálkába köpi. Az erkélyen ül a kedvenc, öreg foteljében, lába a puffon, ölében laptop, az asztalon üvegtálban cseresznyék. A hűvös szél hullámokban érkezik, kellemesen simogat, friss aszfalt és a szmog szagát hozza a város felől.

Szervezni kellene a következő aukciót, de inkább online pókerezik. Borostás álla alá szorítja a telefont – éppen nyerésre áll, reméli, hogy nem tart sokáig a hívás. Persze meglepődik, a lány még sosem hívta fel csak úgy, és nagyon reméli, hogy nem visszakozni akar a… Miből is? Bimbózó partneri viszonyból? Na, igen, ebből még akármi is lehet, ezért is fontos, hogy Eszter érezze, számíthat rá.

A péntek esti játék is várhat egy kicsit.

A lány szaporán veszi a levegőt.

– Nem is tudom, hol kezdjem…

– Nyugi, nyugi – nevet Botond. – Kezdd az elején! Mi történt?

Egy dollárral emeli a tétet, majd felszisszen, amikor a láthatatlan ellenfelek lapjai megfordulnak. Hogy a picsába lehet neki dámája?

– Szóval… Festettem. Illetve festeni akartam, de szokás szerint nem jött az ihlet.

– Aha… – morogja a férfi, de közben már az új kör érkező lapjait figyeli. Egyelőre elkerüli a szerencse. Ez egy jel, gondolja. Mohón rágja le a következő cseresznyéről a húst, aztán a magot az utcára köpi. Szemben vele Budapest panorámája. Este hat óra van, a nap éppen ereszkedik a budai hegyek mögé.

– Amit mondtál… – Sóhajtás. – Úgy tettem, ahogy mondtad.

Botond visszateszi a szájához emelt cseresznyét. Hogy is mondtam? Nincs egy hete, hogy Eszter végre beengedte a lakásába. Előtte Székesfehérváron találkoztak néhányszor egy kávézóban, ismerkedtek, oldották a feszültséget. Azok alapján, amiket a nő mesélt, egy borzalmas állapotban lévő, kidőlt-bedőlt oldalú, afféle mesebeli házikóra számított, ezért kissé csalódást okozott neki a hétköznapi épület.

– És… – köhint Botond. – Hogy sikerült?

Eszter halkan súgja:

– Soha nem éreztem még ilyet! Komolyan! És nem fogod elhinni, mi történt!

Botond lecsukja a laptopot, feláll, az erkély korlátjához lép, és lenéz a városra. Az esti fények már kigyúltak.

– Mi történt?

– Ide tudsz jönni?

Botond a homlokát ráncolja. Eszter elég magának való nőnek tűnt, ha most ennyire izgatott, az jelent valamit. Ha megfogadta a tanácsait saját magával és a művészetével kapcsolatban, akkor… A francba a pénteki játékkal!

– Most?

– Légy szíves! Tudnom kell, hogy nem képzelődöm-e! – Eszter könyörög. Botond az órájára pillant.

Zuhanyzás, borotválkozás, öltözés, kocsi, autópálya…

– Másfél óra múlva ott vagyok.

– Siess! Ez nagyon fontos.

Persze, persze, gondolja Botond. Izgatott, mert úgy sejti, végre rátalált arra, amit olyan régóta keresett. Eszterben sokkal több megbújhat, mint őbenne vagy éppen Bányaiban. Csak rá kell jönni, miképpen lehet előhívni a képességeit.

Miközben készülődik, azon jár az esze, mit tett Eszter, hogy áttörje a gátat. Látja maga előtt a nőt, ahogy az ágyban fekszik, persze a képzeletében selyemágynemű közt, csipkebugyiban. Nagyot nyel, és megint emlékezteti magát, hogy miért is vette fel vele a kapcsolatot. Az a kép. Ha soha nem festene többet, csak azt az egyet, már megérte, hogy ecsetet ragadott. És rögtön sejtette, hogy a festmény mögött nemcsak egy magának való, szürke fapina rejtőzik. Pedig annyira nem jó nő. Mármint szép lehetne, ha elhinné magáról.

És ez igaz az egész életére. Amikor először – és utoljára – Eszternél járt, a nő úgy viselkedett, mint egy szégyenlős kisgyerek, akit arra kértek a szülei, hogy mutassa meg a játékait. Egyszerre volt benne büszkeség, amit elnyomtak a kétségek, és valamiféle bűntudat vagy szégyenlősség, amit Botond képtelen volt felfogni, ahhoz ő túlságosan énközpontú volt.

– Ez a konyha, itt szoktam főzni – heherészett Eszter, közben az ujjait tördelte. Botond csak hümmögött. Sose érdekelték a konyhák, főleg nem más konyhája, de nem akarta siettetni a nőt, hagyta, hadd oldódjon magától a feszültség. – Nem vagyok valami nagy szakács.

– Hát én sem. Általában rendelem a kaját – mosolyodott el Botond, aztán hozzátette: – Szép konyha, egyébként.

Eszter a füle mögé tűrte a haját, és sorban megmutatta a ház összes helyiségét. Botond csak egy alkalommal emelte fel a szemöldökét, amikor bepillanthatott a hálószobába. Színes, arab mintás baldachin, mintás díszpárnák, az éjjeliszekrényen félig leégett gyertyák. Ahhoz képest, hogy a konyha mennyire egyszerű és jellegtelen volt, a hálószoba szinte felrobbant. Narancs, arany, ciklámen és türkiz.

– Ez pedig a műhelyem! – kiáltotta Eszter az előszobából. – Ezt hagytam utoljára.

Festék- és hígítószagú helyiség tárult fel előttük, a falnak támasztva festmények, az állványon üres vászon. Sötét, nyomasztó, ablaktalan helyiség. Eszter szemlesütve állt félre, hagyta, hogy Botond lélegzetvisszafojtva belépjen. A férfi súlya alatt megnyikordult a parketta.

Rögtön megpillantotta a képet, ami miatt idejött. Olyan volt, akár az üvöltés a csendben. A többi kép fölé magasodott, helyet követelt magának. Az asztalon állt, előtte ecsetek, tubusok hevertek.

Botond szája kiszáradt, ahogy végignézett a festett alakon. Önarckép, ezt írta a fénykép alá Eszter, amelyet a blogjára tett fel. A cím egyáltalán nem volt összhangban a valósággal: a festményen egy meztelen alak állt, széttárt karokkal, mintha csak felajánlaná a testét a világnak, vagy éppen ellenkezőleg, mintha magához akarná ölelni a mindenséget. Egyáltalán nem hasonlított Eszterre. Kopasz volt, vonásai szögletesek, tekintete üres. Teste tökéletesen kidolgozott, szőrtelen, szürkésbarna. Kidolgozott izmai, oszlopszerű lábai mintha egy erős férfié lettek volna, ám a lába között egyértelműen női nemi szerv látszott.

Botond közelebb lépett, látni akarta az ecsetvonásokat. A festészet szakértőjeként pontosan tudta, mit keressen, tudta, hogy a részletek fogják megsúgni az igazságot. Még utoljára hátrapillantott, kíváncsi volt, Eszter miképpen fogadja ezt a közeledést.

Meglepődött, mert azt hitte, a nő végig félszegen áll majd az ajtóban, szemlesütve, pironkodva, ám Eszter karba font kézzel meredt rá, érzelemmentesen, mégis feszültséggel telve, mint egy…

Botond bólintott. Mint egy anya, aki a gyermekét védelmezni. Meg akarta kérdezni, hogy Eszter a bensőjét ábrázolta-e a képen, vagy ez afféle vágy-alak, de jobbnak látta, ha nem firtatja. Érzékelte a képből áradó erőt, olyan erősen sütött, hogy verejtékcseppek ütköztek ki a homlokán. Az ecset szőrszálnyomai kusza labirintusként tekergőztek a képen, bonyolult mintákba rendeződtek. Kaotikusnak tűnt ugyan, de a férfi felfedezte benne a rendszert. Ehhez volt érzéke, ezt adta neki az ereiben folyó ősi vér.

Amit látott, arra egy átlagos ember nem képes. Minden kétség kizárva. Eszter ereit szintén ősi vér tölti ki.

Botond utálja a rossz utakat. Amióta lejött az autópályáról Székesfehérvárnál, úgy érzi, csak kátyúkat kerülget. Sötétedik, a lemenő nap barnára festi a vajszínű kárpitot.

A férfi kiszedi zselézett hajszálai közül a napszemüveget, és az anyósülésre dobja. A kijelzőre pillant, már egy óra húsz perc telt el, amióta elindult. Sötétkék-fehér csíkos inget vett fel, megborotválkozott. Első alkalommal, amikor Sárszentivánban járt, azt gondolta, hogy elég szar hely. Nem lakna ott semmi pénzért. Az egész csak egy utca, egyforma házak, kapualjban üldögélő öregek, ugató kutyák. És trágyaszag.

Pedig Eszter olyan városi nőnek néz ki. Eszter. Ízlelgeti a nevet. A másik jobban tetszik neki. Frida87. A neten ezen a néven talált rá és a két évvel azelőtt posztolt képre. Önarckép. Ha nem derült volna ki, hogy Eszter miféle erő birtokosa, akkor is ajánlatot tett volna a képre. Mint a Pesti Szabad Galéria értékesítési munkatársa, jártas volt a kortárs festészetben, pontosan tudta, mennyiért és kinek lehetne eladni. Persze mindig kereste a művészkedők között megbúvó tehetségeket, és egyáltalán nem a művészi látásmódra vagy az ecsetkezelésre gondolt, hanem arra a tehetségre, amely az ókorban sokkal természetesebb volt az emberek számára.

Botond nem kedveli azt a szót, hogy mágia, túlságosan elkoptatták már az évezredek alatt, és főleg a felvilágosodás kora óta egy kalap alá vették a vásári szemfényvesztéssel. Nem, ő nem artistákat és bűvészeket keres, hanem olyanokat, mint ő, olyanokat, akik az ősi papok és sámánok leszármazottai, akik képesek valóban kapcsolatba lépni a világ mögötti világ lényeivel.

És bár ez a vér felhígult, sosem veszett ki a világból; a legtöbb igazi művészben mindig is ott lappang.

Végre felbukkan a tábla a falu nevével. Botond lekapcsolja a rádiót, hogy csak a motor duruzsolását hallja. Bal kanyar, a lámpa két csóvája az út szélét pásztázza, aztán felbukkan a diófa, mögötte a zöld kapu. Úgy emlékszik, Eszter azt mondta, hogy örökölte a házat, talán a nagyapjától.

A férfi leparkol, kiszáll, bezárja az ajtót.

– Gyere gyorsan! – kiáltja Eszter a kapuból. Botond összerezzen a váratlan hangra.

– Oké, oké – veszi fel a vigyorát. Frissen suvickolt cipője elsüllyed a kapu elé szórt fehér kavicságyban.

Eszter megint azt a régi, seszínű kardigánját viseli, hozzá egy borzalmas szoknyát, amelyben pipaszáraknak tűnnek a lábai. Botond tekintete elakad a csillogó szemekben. Ó, valóban történt valami.

Eszter rögtön siet is előre, még puszira sem futja. Botond elmosolyodik. Még az is lehet, hogy két legyet üt egy csapásra. Ha valóban történt valami természetfeletti, akkor korábban sikerült kihoznia a nőből, mint számított rá.

Mert hogy ősi vér csorog Eszter ereiben, azt már az első találkozáskor sejtette. Az első kézfogásnál. Egy kávézóban találkoztak, mint a festő és a Pesti Szabad Galéria munkatársa, afféle laza, üzleti beszélgetés keretein belül. Eszter tenyere nyirkos volt, testéből áradt a félelem savanyú illata, de Botond rögtön megérezte a rokoni szálakat, a közös eredetet.

Persze Eszter akkor még nem mondta el, milyen körülmények között készült az Önarckép. Akkor csak általánosságokról esett szó, és a nő csak hetek múlva, a neten chatelve mondta el, hogy a szexuális energiái hozták őt abba az állapotba, hogy megalkossa ezt a képet. A nő a saját testét használta katalizátorként. Akkor döntötte el Botond, hogy minél előbb látnia kell az eredeti művet.

Eszter a házba vezeti. Az étkezőasztalon egy csokor hervadt virág, a falon régi képek. A konyha sötétségbe vész. Botond nem nézelődhet, mert a nő türelmetlenül a műhelybe tereli. Festékszag, képek, az asztalon tubusok, színes foltok és középen a vászon, rajta pedig egy vörös tulipán.

Eszter csillogó szemmel, szégyenlősen toporog a kép mellett. Egyszer a tulipánra, másszor a férfira néz.

– Szép – bólint Botond. – Szép kép… És ezt azután festetted, hogy…

– Igen. – Eszter lehajtja a fejét, elvörösödik.

Botond nagyot nyel. Próbál a képre összpontosítani, meglátni benne, miért is olyan különleges, de folyton elkalandoznak a gondolatai. Jó melle lenne a csajnak, ha nem állna folyton olyan görnyedten. Oké, vissza a képre. Látja rajta az ösztönös ecsetkezelést, de korántsem olyan felkavaró, mint az Önarckép volt.

Éppen arra akarja kérni a nőt, hogy mondja el, pontosan mi történt, amikor Eszter odalép hozzá, és kinyitja tenyerét. Rajta élénkvörös tulipánszirom.

– Mi ez?

– A képről esett le – súgja a nő. Szapora lélegzetvétel.

– Biztos? Nem csak befújta a szél…?

A nő felnevet. Ilyenkor szép.

– Csukva volt az ablak!

Botond elvigyorodik. Hihetetlen! A csajban olyan erő duzzad, amilyenre ő sem számított. Az ősi vér rendkívül tiszta benne. Pusztán az ösztönökkel teremteni? Létrehozni valamit a semmiből? Isteni adottság.

Igyekszik palástolni döbbenetét és örömét. Bányaiék be fognak szarni az irigységtől! Már ha egyáltalán megtudják. Közelebb lép Eszterhez.

– Látod? Megmondtam! Csak el kellett engedned magad! Hogyan sikerült ellazulnod?

A nő hátralép, ismét elvörösödik, lehajtott fejjel motyog valamit.

– Tessék?

– Semmi. Egyszerűen sikerült.

Eszter az asztalhoz lép, és zavartan pakolgat.

Botond igyekszik leplezni vigyorát.

Ó, csak nem rám gondoltál?

– Oké, az a lényeg, hogy sikerült! Sikerült a vágyaidat formába önteni. Ezen az úton fogunk most továbbmenni.

– Ugye nem mondod el senkinek? – kérdezi váratlanul Eszter.

– Dehogyis! Most még amúgy is az elején vagyunk. Ez egy hosszú út lesz.

Eszter bólint. Botond érzi, hogy a nő nem bízik még benne teljesen, és ezt meg is érti. Olyan dolgokra kéri, amelyek jobb esetben csak szeretők között merülnek fel. Nagyot nyel. Tudja, mennyire nem volna szabad átlépnie egy bizonyos határt, de érzi, hogy afelé sodródik.

Megforgatja az ujjai között a szirmot. Élethű, mégis ragad rajta a festék. És a festék alatt? Erősebben megdörzsöli az ujjával. Alatta nincs semmi.

– Szóval, hogyan tovább? – Eszter félretűri a haját. Botond leteszi az asztalra a szirmot, festékes ujját a tenyerébe törli.

– Meg kell tanulnod irányítani ezt – mondja. – Tudom, hogy hülyén hangzik, de… Gyakorolnod kell.

– Jó – sóhajt a lány. – Remélem, megérted, hogy… Kicsit kellemetlen nekem ez az egész…

– Micsoda?

– Mármint nem az a része, hogy… – Eszter zavartan simítja lefelé végig a hasát. – Hanem beszélni róla… Jézusom, hiszen alig ismerjük egymást! Utoljára három éve volt barátom, azóta nem beszéltem senkivel ilyesmiről.

Itt az idő, gondolja Botond.

Közelebb lép a nőhöz, óvatosan megfogja a kezét. Milyen hideg!

– Hé! Bízhatsz bennem – súgja, bár maga is érzi, mennyire hiteltelennek tűnnek a szavai. Most kell megásni az alapokat. Megfogja a nő másik kezét is. Eszter lehajtott fejjel hagyja.

– Olyan képesség birtokában vagy, amilyennel még nem találkoztam! Nem fogom elmondani senkinek, mert még fel kell derítenem. Mondtam a múltkor, hogy érzem benned az energiát, amely még nem tört ki belőled.

Óvatosan magához húzza Esztert, ujjával megtámasztja az állát, és maga elé emeli. Szépek az ajkai.

– Együtt, ketten kihozzuk belőled ezeket az energiákat.

Eszter nagyot nyel.

– És neked mi hasznod van ebből az egészből?

Kiszakítja kezét a férfi markából, és elhátrál. A vászon megállítja.

– Nekem? – Botond zavartan nevet. Mi ütött belé?

– Azért nem vagyok annyira naiv. Mindenki akar valamit.

Botond mély levegőt vesz. Most nem szabad elrontani.

– Nem akarok hazudni – kezdi bizonytalanul. – A világ több annál, amit látsz, hallasz, érintesz, hiszen éppen ez az, amit most megtapasztaltál – mutat a képre. – Sokkal több, és sokkal veszélyesebb…

– Hogy érted?

Botond hosszan néz rá. Nem akarja elriasztani, kár is volt szóba hozni. Mit mondhatna? Hogy szellemek járnak köztük?

– Ha megtanulod irányítani ezt az erőt, akkor nincs mitől tartanod. Ezért vagyok itt. Hogy segítsek. Egy új világ fog megnyílni előtted. – Botond Eszter szürke kardigánjára pillant. – Különleges leszel.

A nő bólint, halványan elmosolyodik.

Szép a mosolya.

Botond ismét magához húzza Esztert, szíve gyorsabban dobog.

– És… – mondja halkan. – Szerintem már most különleges vagy.

Eszter felnéz rá, szeme csillog.

Botond magához húzza, megcsókolja…

– Ne! – A nő erőszakosan eltolja magától, megtörli a száját, és lesütött szemmel menekül a festékekhez.

– Bocsánat – morogja Botond zavartan. A francba! Elsiettem!

– Semmi baj… Csak… – Eszter elvörösödik, a kardigán szélét gyűrögeti, mint egy óvodás. – Nekem ez gyors… Én már… Régóta nem…

– Oké, oké, semmi gond, ne haragudj. Túl sok ez mára.

– Menj most el, légy szíves.

– Persze, persze. – Botond magában szitkozódva hátrál az ajtó felé. Eszter nem néz rá, szája megremeg. Jézusom, csak nem fog mindjárt bőgni?

– Holnap felhívlak! – int a férfi, és kisiet a házból.

Ezt rendesen elcsesztem, gondolja, miközben beül az Alfába. És most nem okolhatja a lapjárást, ezt csakis a saját vágyainak köszönheti. Gyújtást ad, felkapcsolja a fényszórókat, és elhajt az éjszakába.

Hogy a francba lehetnék egyáltalán jó tanító, ha saját magamat sem vagyok képes kordában tartani? Eszébe jut Bányai, a saját mestere, és keserűen döbben rá, hogy valószínűleg ő is ugyanolyan alkalmatlan mentornak, mint az öreg szellemlátó.

A zápor apró, sűrű cseppekben hull Nasirára, eláztatja aranyló haját, arabeszkmintás kék-narancs ruháját. A levegő fülledt, megszorul a felhők alatt, a láthatáron dereng már a fény. A felhők gyorsan jönnek, gyorsan mennek.

A nő a panelház tetején áll. Alatta Berlin külvárosa szürkéllik, a zápor kiszívta a színeket a falakból, az utakból, az odalent siető emberek esőkabátjaiból és esernyőiből. Még az autók is csillogó szürke bogarakként araszolnak egymás mögött.

Nasira felemeli az ősi, egyiptomi botot. Az aranyozás lekopott már a gondosan faragott hieroglifákról, valamint a Hórusz-fej szeméről és csőréről, pedig egykor igazi műalkotás lehetett. Műalkotás, és semmi több. Ha Nasira tehetné, most tajtékzana a dühtől, mert ez a bot sem hozta el a megváltást, újabb zsákutcába jutott. Egyszerű, hétköznapi tárgy volt, amelyet az öreg náci El-Alameinben szerzett, és csak azért terjesztették róla, hogy varázserejű, hogy többet érjen.

A vén kéjenc! Persze, amikor meglátta Nasirát, meggondolta magát, és pénz helyett a nő testét kérte, ahogy a legtöbb férfi. Ágyban, párnák közt halt meg, pontosabban egy párnával az arcán.

Nasira a tető betonperemének támasztja a botot, és határozott mozdulattal rátapos. Szenvtelenül nézi, ahogy a száraz fa reccsenve megadja magát, és két darabban a gyarapodó tócsákba hull.

Újabb zsákutca, újabb elvesztegetett hónapok. Még több elpazarolt pénz. Persze, ha tehetné, sem aggódna, mert több millió dollárnyi összeget gyűjtött már össze az elmúlt évezred során. Legutóbb tolmácsként dolgozott, de bármikor eladhatta a testét. És a férfiak örömmel fizettek érte.

Egyedül ő nem érez örömöt. Sem bánatot. Semmit sem érez. Pedig emlékszik rá haloványan, milyen érzés megkönnyebbülni. Most a teher egyre csak gyűlik a vállán, vonszolja magával, és néha úgy gondolja, nincs értelme továbbmenni.

Az esőcseppek a homlokáról a szemébe folynak, végiggördülnek az arcán.

Értelem. Belefáradt, hogy mindenben csak az értelmet keresse. Emlékszik, hogy valaha reménykedett, valaha hitt. Valaha szeretett és gyűlölt. Most csak tud. Tudja, hogy ha megint érezne, minden szebbé és jobbá válna. A világ körülötte színekkel telítődne. Lenne értelme felébredni reggel.

Tudja, hogy ilyen a remény. Kár, hogy a remény is egy érzés, amit elvettek tőle. Egyetlen emlékkép égett az elméjébe olyan élesen, akár egy érzés: a perzsa pap verejtéktől gyöngyöző kopasz feje, amely padlizsánszínűre színeződött az erőlködésben, hogy az ősi igéket ki tudja préselni kifakult ajkai között. El is harapta a száját, annyira küszködött a göcsörtös szótagokkal, vért és nyálat köpött Nasirára, aki mozdulni sem tudott a kötelektől, amelyekkel a muszlim férfiak kikötözték.

Nem értette a szavakat, ezt a nyelvet ő sem ismerte, de az agyába égett az értelmük. Evilágban. Örökké. Élsz. Bezárva. Testbe. Érzelmektől. Megfosztva.

Az érzelmektől megfosztva. Halhatatlanul. És mindezt miért? Csak mert szerettem? Mert rossz embert szerettem, rossz korban, válaszol is rögtön. Ezerszer elmondott párbeszéd.

Mi a következő lépés?

Ellép a tető szélétől, mély levegőt vesz, és lassú, büszke léptekkel, mintha nem is esne az eső, visszasétál a lépcsőházba. Egy szinttel lejjebb liftbe száll, a fülkében a falnak dől, megnézi magát a tükörben. Az elmúlt századokban semmit sem változott. Kortalan, szabályos arcából mandula alakú, aranybarna szem néz vissza rá. Érzelemmentesen, akár egy öreg kút, pedig a mélyén rengeteg történet, tapasztalat húzódik meg. Háremhölgy, prostituált, táncosnő, idegenvezető, kutató, tolmács, fordító, kalandor. Minden és semmi.

A hetedik emeleten kiszáll. Egyszerű, másfél szobás lakás várja, konyhája, fürdőszobája kicsi, de arra a kis időre, amíg megszerezte a botot, éppen megfelelt. Fáradtnak érzi magát, mint mindig. Nem veszi le magáról a vizes ruhát, érezni akarja a bőrén a hideget, a súlyt, hinni egy kicsit, hogy él.

Meggyújtja az egyik gázrózsát, és vizet tesz fel forrni. Az ötödik kávéja lesz aznap, de miért is ne? Közben rágyújt, a füst szálakra bomlik, a mennyezetig száll. Nasira a falnak támaszkodva figyeli a kékes lángot.

Visszamegyek a sivatagba, határozza el. Ahonnan jöttem. A sivatag mindig válaszokat ad, még annak is, aki nem kérdez. Ott tűz van, halál és élet.

A gázláng lobban egyet, kis híján eléri a konyhapulton heverő mosatlan edényeket. Nasira homlokráncolva veszi kisebbre a gázt, de abban a pillanatban megint felcsap a láng, megpörköli a csuklóját. Szisszenve rántja el a kezét.

Hátralép, és a kéken táncoló lángnyelveket bámulja immár tisztes távolságból. A tűz formálódni kezd, apró kézzé alakul, kérőn nyúl felé.

Emlékek…

– Aziz? – kérdezi Nasira hitetlenkedve. Elnyomja a csikket.

Száz és száz év pereg le előtte, akár az elhullatott fényképek. Mind fekete-fehér.

Aztán ráakad arra az egyre. A részletek homályosak, koszosak, mint egy némafilmen.

Akkor találkozott először a tűzszellemmel, amikor Fahd erre a világra idézte Nasirát. Aziz hűséges kutyaként állt a gazdája mellett, és mohó, lángoló tekintettel figyelte őt. Magas volt, széles vállú, keskeny csípőjű, lába helyén tűz örvénylett. Nem szólt, nem szólhatott, csak izzó szemével üzente, mennyire örül Nasira érkezésének.

Ő bezzeg fázott, reszketett, akár egy újszülött, ami valahol igaz is volt; a szellemvilág forró burkából szakadt a földi világ hideg, lélekkarcoló valóságába. Szédült, hirtelen az irányokat sem fogta fel. A gravitáció még nem hatott rá, testtel sem rendelkezett, ködszerű jelenésként lebegett a gyertyák táncoló fénye fölött, arcvonásai, alakja az árnyékokkal együtt remegtek.

– Semmi baj… – súgta felé a férfi, aki hosszú kaftánban nyújtotta felé véres kezeit. A lába előtt a homokban elvágott torkú bárány és görbe kés hevert. Fahd hangja megnyugtatta Nasirát, barna szeme biztos pontként szolgált a folyton széteső, megfoghatatlan világban.

Fahd emlékére még több némafilmszerű, darabos jelenés röppen elő.

Szerelem.

Nasira a tüzet bámulja.

Emlékszik Fahd érintésére, csókjára, ölelésére, de az érzésekre már nem. Emlékszik, ahogy a fülébe suttogott, miközben illatos olajjal kente be a testét.

– Örökké – mondta a férfi.

Aztán Fahd meghalt, Nasira pedig itt maradt a Földön. Azok után, ahogy választott, a mennybe sem fogadták vissza.

Szeretne, ha képes lenne szeretni. Vágyna a szerelemre, ha képes lenne a vágyakozásra. Fájna most a szíve, ha képes lenne szenvedni. Sírna, ha lennének könnyei. Így azonban csak emlékszik, és még csak dühös sem lehet, csak kiégett, akár az a bizonyos máglya a reggeli eső után.

A lángkéz továbbra is könyörgőn nyúl felé. Nasira a tegnapi újságot tartja a kék derengésbe, aztán egy porcelántálba dobja az égő papírt. Ha Aziz itt van, talán mégis változik valami. A változás pedig jó, legalábbis úgy gondolja.

Aziz türelmetlenül vicsorog az apró lángba zárva. Érzi, hogy a huri őt bámulja, mégsem tesz semmit. Ó, mi ütött a vén sharmutába? Csak nehogy elzárja a gázt! Iszonyatos energiájába került, mire egyáltalán abba a kis tűzbe bele tudta préselni magát. Régen bezzeg minden máshogyan ment, akkor az emberek nagyobb tüzeket gyújtottak.

A régi szép idők…

Nasira narancsos foltként mozdul az ifrit érzékei előtt. Még nagyobb tüzet gyújt. Aziz összeszedi magát és továbblendül, maga mögött hagyja a gyenge gázlángot, és az égő újságpapírba fészkeli be magát. Ahogy nő a láng, úgy erősödik ő is.

Minden erejével arra összpontosít, hogy arcot formázzon. Hogy végre újra beszélhessen, mert odalent, a tenger mélyén évszázadokig nem akadt társasága, főleg nem olyan, aki hozzá hasonlóan a szellemek világából érkezett volna.

– Nasira – szól ősi arab nyelven, ahogy egykor is társalogtak. Szavai pattognak, sercegnek, akár a tűzre vetetett fahasábok.

– Aziz, te vagy az? – kérdezi a nő. Szeme üres, élettelen. Máskülönben semmit sem változott. Ugyanaz a hamvas bőr, ugyanaz az igéző tekintet, a formás test.

Huri. Mennyei kurva.

– Én vagyok, ó, te csodás nő! – bókol sietve. – Remélem, örülsz, hogy láthatsz.

– Persze – bólint a nő, de egyáltalán nem tűnik boldognak. Az asztalról felkap egy dobozt, és vékony cigarettát vesz elő. Meggyújtja. Az ifrit mohón pillant a felvillanó lángra. De csak a szál vége parázslik, füstöl.

– Ugye segítesz nekem? – hadarja. – Ugye segítesz a rég nem látott barátodon, aki bizonyára hiányzott is neked az elmúlt évszázadok során?

– Mennyi idő telt el? – mereng Nasira.

Ó, sharmuta, morog magában Aziz.

– Majdnem ezer esztendő, hogy nem láttam azt a holdfénylő arcodat.

– Ó! Hol voltál? – Nasira néha beleszív a cigarettába, felizzik az a finom parázs, aztán a nő kifújja a füstöt.

– Itt is, ott is, főképpen rablánccal a nyakamon a tenger fenekén, de minden bizonnyal részletesen és hosszasan tudnék mesélni, ha nem csupán egy pernyévé silányuló papírlaptól függne az életem…

Nasira felhúzza a szemöldökét. Egyáltalán nem tűnik úgy, hogy meghatották az ifrit szóvirágai. Szó nélkül tesz még egy kis papírt a tűzre. Csak éppen annyit, hogy egy perccel meghosszabbítsa a tűzszellem életét. Aziz legszívesebben szikrákat hányna.

– Minden erődet felemésztette, hogy beszélhess velem, igaz? – súgja Nasira.

– Nemcsak gyönyörű vagy, de okos is, mint mindig – préseli ki a szavakat Aziz. – Így aztán tudod, hogy tűz nélkül nem létezhetem…

Nasira vállat von, és szó nélkül feláll. Aziz rémülten nézi, hogy kimegy a konyhából, utolsó erejével utána kapna, de csak néhány szikrát sikerül kiokádnia magából.

– Nasira! Nasira! Gyere vissza! Te vagy az utolsó reményem!

Legszívesebben szitkozódna, gyűlölködve szapulná a hurit, de azt az utolsó pillanatra tartogatja, amely egyre gyorsabban közeledik. A papírlap feketedik, tekeredik a lángja alatt, egyre csak fogy és fogy, a szén és korom pedig egyre inkább marja az ifrit apró testét, mintha csak méregben fürösztenék. Szellemtorkát szorítják, érzékei egyre halványodnak, lassan elveszíti a kapcsolatot a világgal. Mindkét világgal.

– Sharmuta… – hörgi utolsó csepp erejével.

– Mondtál valamit? – kérdezi Nasira, hangja távolról, zárt ajtók mögül érkezik.

Aztán Aziz újra fellélegezhet, bár látótere megint leszűkült: előtte a huri barna szeme reszket és táncol. Lámpa. Olajlámpás.

– Köszönöm – nyögi Aziz.

Nasira bólint.

– Alig találtam meg ezt a lámpát. A szekrény aljában hevert a cipők között.

– Szép lámpa. Minden bizonnyal antik darab, amely méltó a…

A huri legyint, és hosszan szív a cigarettából.

– Ajándékba kaptam. Hamisítvány. De legalább működik.

– Szerencsére! És veled mi történt, miután elváltak útjaink?

– Miután segítettem neked, hogy szabad lehess?

Nasira szavai vágnak, akár a penge. Aziz elvigyorodik, arca körül apró, sárga lángok jelennek meg. Ó, persze, akkor most én tartozom neked, mi? Hurik gyöngye. Persze a nőnek igaza van, valóban ő segített. Amikor Fahd ibn Hadit, Aziz gazdáját és Nasira szeretőjét elfogták, majd kivégezték, a huri volt, aki elpusztította a vas gyertyatartót, amelyhez Azizt láncolták.

Szabadság! Milyen fontos dolog, és milyen kár, hogy csak akkor látjuk meg az értékét, amikor már nincs meg. Aziz egy dzsinn fogságában töltött nyolcszáz év alatt megtanulta tisztelni a fogalmat és a jelentését.

Annak a pillanatnak az emléke tartotta benne a reményt, amikor Nasira kimondta az utolsó varázsigét, és a kovácsműhely felhevített tüzébe mártotta a gyertyatartót. Akkor elszakadt a béklyó, amely Azizt az evilághoz kötötte. Olyan érzés volt, mintha izzó vulkán mélyéről köpték volna őt az égbe.

– Sosem feledem, hogy a jóságodnak köszönhetem a szabadságomat. Hidd el, valóban érdekel, hogy mivel töltötted az elmúlt ezer évet. Hogyhogy itt maradtál a Földön?

A nő egyre mohóbban szívja a cigarettát, és miközben kifújja a sűrű füstöt, a csikket Aziz arcába dobja.

– Azért jöttél, hogy hülye kérdéseket tegyél fel? – kérdezi. Úgy tűnik, mintha dühös lenne, tekintete mégsem lobban, ahogy régen.

– Azért jöttem, ó, szerelem mestere, mert senkit nem ismerek ebben a világban rajtad kívül.

– Hazudsz – közli Nasira. – Akkor is akartál tőlem valamit, gondolom, most is.

Aziz elvigyorodik, hogy palástolja meglepettségét. A nőnek vág az esze. Úgy emlékezett rá, hogy sokkal befolyásolhatóbb, egyszerűbb teremtés. Végül is csak férfiakat kellett ölelnie.

– Figyelem a lépéseidet már egy ideje – vallja be a tűzszellem. – Elég nehéz manapság, mert kevés a nyílt tűz, nekem meg össze kellett szednem az erőmet, de követtelek. Vártam az alkalmas pillanatra. Bajban vagy, ez világos. Látom a földi halandók lelkét, és a tiédre sötét árnyék vetül…

Nasira bólint. Kinyitja az ablakot, hogy távozhasson a lámpából a füst, majd a falikarból vizet fakaszt, megtölt egy poharat. Iszik.

– Ezért nem mentem vissza. Ezért ragadtam itt. Fahdot megkínozták és megölték az Allah-imádók. A szerencsétlen mindent bevallott. Mindent. Hogy titkos praktikákat és mágiát űzött, hogy nem Allahhoz imádkozott, még azt is, hogy szellemeket idézett meg. Igen. Beszélt rólad, és beszélt rólam is. Elmondta, hogy ő hozott erre a világra engem, és hogy engem szeretett…

Nasira tekintete a távolba réved.

– Fahd holttesténél vártak rám. Elfogtak.

Aziz azt reméli, hogy a nő itt megáll, de Nasira úgy mondja tovább, mintha csak egy könyvből olvasná fel.

– Meggyaláztak, egymás után, többször is. Sötét veremben tartottak, a testemet akarták meggyötörni, a földi testemet, amelyet Fahd adott nekem. Ezt – üt a mellkasára. – Fájt, de nem fájhatott annyira, mint a tény, hogy elvették tőlem a szerelmemet. Azt hittem, hogy ennyivel megelégednek, de kerítettek valahonnan egy…

– Hé! – vág közbe Aziz. – Nem kell minden részletet elmesélni. Elég lesz nagy vonalakban is…

Ám Nasira mintha meg sem hallotta volna, folytatja tovább:

– Egy perzsa papot. Azt mondták, ellenem csak így tudnak harcolni, mert a pokol teremtménye vagyok. Kifeszítettek egy fára, meztelenül, meggyalázva, és sötét rituálét hajtottak végre az éjszakában.

Aziz csendben hallgatja. Miért mondja el így? Miért kínozza magát? Miért kínoz engem?

– Az a pap elvette a lehetőséget, hogy visszatérjek a szellemek közé, örökre ebbe a testbe börtönzött. Aztán elvették az összes érzelmemet, hogy soha többé ne tudjak szeretni, se gyűlölni, se vágyakozni, se reménykedni. És otthagytak.

Aziz döbbenten mered a nőre, lángarca egy pillanatra szétesik, nehezen tud csak összpontosítani. Ó, hát ezért néz ki úgy, mint egy két lábon járó hulla? Gyönyörű test, belül pedig semmi.

– Így telt el az ezer év – fejezi be Nasira. – Ha tudsz segíteni, segíts. Ha nem, eredj az utadra. Adni úgysem adhatsz nekem semmit.

Aziz bólint. Végül is megkapta a választ, amelyet keresett: a nő halhatatlan testtel rendelkezik. Ahogyan sejtette. Ez a lényeg. Egy halhatatlan test, amely akár az övé is lehet. Mégis… szánalommal tekint rá. Emlékszik, hogy valaha irigységgel szemlélte, hogy Fahd szerethette ezt a nőt. Ezt a testet.

– Azt hiszem, tudom, hogyan segíthetnék – kezdi óvatosan Aziz.

– Ki vele…

– Szabadulásom után sokat bolyongtam a szellemek világában, láttam, hogyan nyúlnak át a túlvilági erők, csatornák a Földre. Láttam, miként áramlik az energia a két világ között, mint a vér a halandók ereiben. Vannak olyan tárgyak, amelyek, akár a szív, összegyűjtik ezt az erőt, és amelyek képesek lehetnek megtörni az átkot…

Nasira megnyalja a száját, Aziz azonban hiába várja a szem csillanását, az továbbra is feneketlen mélységbe néz.

– Mondd, ifrit! Mit találtál?

– Ilyen könnyen nem adom ki a titkaimat – somolyog Aziz, de hiába várja, hogy Nasira dühösen felfortyanjon. A nő rezzenéstelenül bámul rá, pedig úgy élvezné, ha bármilyen apró jelet kifacsarhatna belőle.

– Mit kérsz cserébe?

– Tudod, milyen egyszerű kis pondró vagyok – szól szánalomra méltó hangon Aziz, hogy palástolja a hazugságot. – Szeretnék újra beleszívni a földi életbe. Tudod, Fahd mellett rab voltam, de hagyta, hogy élvezzem az evilági lét kincseit.

Hazugságába azért némi igazságot is csepegtetett. Bensője még forróbb lángra kap, ahogy visszaemlékszik a sok asszonyra, akiket elcsábított, a lányokra, akiknek elvette a szüzességét. Az egyetlen jó dolog a Földön a nők ölelése.

Nasira kérdőn néz rá.

– Gyújts nagy tüzet! – leheli Aziz, és már a gondolatra hevesebben lángol tűzarca. – Hadd lépjek ki belőle, és hadd öleljelek! Légy az enyém! Kezdetnek ez is megteszi.

A huri szótlanul bólint.

Lefőtt a kávé. Eszter tölt a bögréjébe, kockacukrot dob bele, majd némi hezitálás után még egyet. Úgy jó az élet, ha édes. Kevés tejet önt rá, aztán megkóstolja. Lehetne édesebb is.

A teakonyha előtti folyosón a főnöke siet el, rá sem pillant. Eszter a pultnak támaszkodik, két kézzel fogja a bögrét, ujjai eltakarják az I Love London feliratot. Sok a munka, mint mindig, jólesik a pihenő.

Kolléganője, Erika lép be, széles csípője és oszlopszerű lába ellenére rövid szoknyában csámpázik. Kinyitja a szekrényt, teafiltert, kiskanalat, bögrét készít elő.

– Figyelted a Mónit? – kérdezi bizalmasan suttogva. – Hogy áll már rajta az a ruha? A nagymamája szekrényéből szedte elő?

Eszter együtt nevetgél vele, de csak azért, mert tudja, Erika milyen utálatos tud lenni. A legrosszabb, ami történhet, hogy vitába száll vele. Pedig sosem értett vele egyet semmiben.

Kolléganője felteszi forrni a vizet, aztán sóhajtva huppan le az egyik székre, lábát keresztbe rakja.

– Ülj már le! Úgy állsz ott, mint egy szerencsétlen koldus.

– Nem, kösz. Ülök eleget a számítógép előtt.

Erika legyint, megigazítja szoknyáját.

– Mostanában jobban nézel ki – folytatja a csevegést. – Nem vagy olyan sápadt… Új smink vagy új pasi?

Eszter elpirul, a kávéjába bámul, a sötét felszínről egy pillanatra Botond néz vissza rá. Vegyes érzelmek kavarognak benne, mert nem biztos, hogy jól döntött, amikor elküldte a férfit. Az ösztönei viszont azt súgják, hogy a fickó csak ki akarja használni. Az a mohó tekintet. Nyilvánvaló, hogy mit akart.

– Nem, nincs semmi – mondja aztán Eszter felpillantva, de Erika már nem rá figyel, a műkörmeit nézegeti.

– Tegnap csináltattam.

– Szépek.

– Köszönöm. Drága volt. – Felpattan, leveszi a vizet a főzőlapról, a bögrébe tölti.

– Jaj, láttam a Facebookon, milyen aranyos kislánya született a Robinak! – csapja össze a tenyerét. A filter a forró vízbe pottyan.

Eszter gyomra összerándul a hír hallatán, a kávé megkeseredik a szájában. Biztos, hogy elvörösödtem, és biztos, hogy Erika látja rajtam, és biztos, hogy magában kárörvend, mert mindig is egy rohadék volt…

– Te nem láttad?

– Nem – rázza fejét Eszter. Letiltotta Robit a Facebookon, egyáltalán nem akar képeket, üzeneteket olvasgatni róla, főleg, amióta összefutott Botonddal. Iszik a kávéból, próbál úgy tenni, mintha egyáltalán nem érdekelné az egész. Pedig nagyon is érdekli, és hiába próbálja elfojtani magában, nagyon is tudja, hogy otthon tele fogja bőgni a párnát.

Kislánya született. Azt sem tudta, hogy gyereke lesz, és már meg is született. Ők is próbálkoztak gyerekkel, pontosabban Eszter akkor dobta fel a témát, amikor sejtette, hogy a kapcsolatuk kezd letérni a vágányról. Robi is belement a dologba, sokat beszélgettek róla, milyen jó lesz majd szülőnek lenni.

Hát most a férfi megtudja.

– Majd nézd meg a képeket… – kezdi Erika, aztán színpadiasan a homlokához kap. – Jaj, remélem már kiheverted. Ugye?

– Persze – mosolyog Eszter. A kurva anyád! – teszi hozzá gondolatban. Tudja ő nagyon jól, hogy mindenki rajta röhögött, amikor Robi szakított vele, két hónappal azután, hogy munkát váltott. Az új helyen összejött valami ringyóval. Szégyen. Eszter beteget jelentett, otthon maradt, de egy hét elteltével is még sokszor fogta el a hányinger a munkahelyen. Minden a férfira emlékeztette. Még a kollégái is.

Gyorsan kiissza a kávét, a bögrét a mosogatóba teszi.

– Megyek, van még egy csomó rendelés, amit ki kell küldenem – morogja, aztán végigsiet a folyosón. Szíve veszettül zakatol.

Mi az isten bajod van? Most akkor kiheverted vagy sem? Inkább Erikára mérges, de érzi, hogy túlreagálta. Botond. Vele kéne foglalkoznia, és nem a múlton rágódni. Még akkor is, ha ez a pesti dzsigoló csak ágyba akar vele bújni.

És akkor mi van? Megérdemled, nem?

Az egyik irodából Zoli lép ki, az értékesítésen dolgozik, kezében dosszié. Barna inget visel, amelyet elég bénán vasalt ki. Kopaszodó fején keresztbe fésüli a haját, hogy takarja, ami nyilvánvaló. Felcsillan a szeme, amikor meglátja Esztert.

– Helló! De jó, hogy látlak!

– Szia!

– Beadnád ezt Móninak? – Zoli homloka verejtéktől csillog.

– Persze.

– Tudom, én is odaadhatnám neki, de így egyszerűbb.

A férfi idétlenül vihog, Eszter meg elnézően mosolyog. Zoli már egy éve folyamatosan ostromolja, próbál közel kerülni hozzá, de ő minduntalan visszautasítja. Nem elég férfias, nem elég jóképű, nem elég önálló…

Bezzeg Botond!

– Cserébe fagyizhatnánk egyet munka után! – köhint Zoli, és közben nem néz Eszter szemébe.

– Nem igazán érek rá…

– Vagy holnap, amikor neked jó.

– Meglátjuk.

– Oké, majd beszélünk!

Eszter bólint, és a dossziéval a kezében végigsétál a folyosó végére, ahonnan az irodájuk nyílik. Leteszi Móni asztalára az iratokat, aztán visszaül a helyére. Középen a monitor, jobbról egy páfrány, balról egy fénykép a bátyjáról, aki kint él Londonban. A monitoron post-it, rajta zöld filccel számok, már nem is emlékszik rá, hogy miért írta oda őket.

Három olvasatlan e-mail. Kettő céges, a harmadik… Botond.

Eszter nagyot sóhajt, klikkel, a levél megjelenik előtte. Bocsánatkérés – reméli, hogy minden oké, hogy nem bántotta meg. Szeretné kiengesztelni valamivel. És hogy tudja, milyen kincset talált. Végül egy telefonszám, amit nyugodtan hívhat.

Emelkedő pulzus, szapora légzés, gyomorgörcs.

Mikor érzett ilyesmit utoljára? Amikor Robi először randira hívta? Talán akkor. Rég volt már.

Rákattint a válasz ikonra, de aztán elveti a levelet. Majd holnap ír valamit, ha már tud rendesen gondolkodni, pedig majd szétveti a vágy, a kalandra éhes énje. Hogy csillapítsa, megnyitja a Facebookot, és ismét rákeres Botondra, hogy újra megnézze a már százszor látott fényképeket.

–

Botond taxival érkezik az Ózba. A belvárosi kávézó előtt vegyes társaság dohányzik, néhányan biccentenek a férfi felé. A cégér hatalmas Ó-t formáz, és mert a zé alig látható a sarkában, messziről akár nullának is nézhető. Ez volt Botond mesterének, Bányainak a törzshelye, ide jár mindenki, aki egykor kapcsolatban állt a szellemlátóval. Amióta meggazdagodott a szellemekből, csak ritkán látni errefelé.

Botond sem vele szeretne találkozni, csak inni egyet Andorral, lazítani a hosszú hétfő után. Egész nap egy képsorozat után rohangált, és persze kiderült, hogy hiányos. Közben nyert is néhány dollárt pókeren, mégsem tudott felhőtlenül örülni, mert hiába ellenőrizte az e-maileket, Eszter nem válaszolt.

Sebaj, majd fog. Ha két nap múlva sem jelentkezik, megint ír neki. Legszívesebben persze felhívná, de a nő nem akarta megadni a mobilszámát, mert lehallgatástól fél, vagy miről motyogott. Egyre biztosabb benne, hogy Eszternek van egy kis gond a fejével.

A kávézóban sárga padló és zölddel csempézett falak várják, a pult felett Smaragdváros panorámaképe függ. Pincér érkezik balról, biccentve maga elé engedi a vendéget. Botond a hátsó asztalok felé siet, ahol a hasonszőrű fickók ülnek: mind Bányai bandájának tagjai. Hárman vannak, de csak kettejük ereiben csorog ősi vér: Carlosnak, az alacsony spanyolnak, és Andornak, a kidobó kinézetű fickónak. A harmadik egy csaj, őt csak látásból ismeri, a nevét sem tudja.

Andor vigyorogva feláll, és Botond elé siet. Kezet fognak.

– Sör?

– Persze. A kocsit otthon hagytam.

– Helyes.

Botond köszön a lánynak is, és odabiccent Carlosnak:

– Hola! Que pasa?

– Nada, nada. És veled mi a helyzet, CSI? Forró nyomon vagy?

– Mint mindig.

Botond utálja ezt a bandát. Mindig is kívülállóként kezelték, afféle megtűrt csodabogárként. Irigykednek, mert Andorral együtt Bányai első tanítványai között volt. Andor szerint nagyképű pávának hívják a háta mögött, csak mert odafigyel az öltözködésére. Igénytelen parasztok, sóhajt Botond, miközben leül egy másik asztalnál, messze a bunkóktól. Andor szuszogva foglal helyet vele szemben. Hogy leplezze kezdődő kopaszodását, teljesen tarra borotválta fejét. Vaskos szája fölött harcsabajuszt visel.

A pincér rögtön mellettük terem. Sört rendelnek, aztán indul a beszélgetés.

– Mi a helyzet Bányaival? – kérdezi Botond.

– Miért nem hívod fel? – csattan fel Andor.

– Nincs kedvem.

– Akkor nem kérdeznéd, hogy mi van vele.

Botond megereszt egy félmosolyt. Tenyerét a korsónak támasztja, jólesik a hideg. Andor mindig is ismerte, pontosabban az évek alatt kiismerte már őt. Amikor Bányai rátalált Botondra, a nagydarab férfi már a tanítványa volt.

Jól emlékszik rá, Andor eleinte milyen féltékeny volt rá. Intézetben nevelkedett, persze, hogy Bányaira apaként tekintett, és nehéz volt elfogadni, hogy más is bekerült a kapcsolatukba.

Ráadásul – bár ezt sosem mondták ki egymás között – Botond tehetségesebb volt nála, sűrűbb volt benne az ősi vér, ahogy Bányai mondta.

– Oké, érdekel, hogy mi van vele. Meg az is, hogy veled mi van.

Andor sóhajt.

– Teljesen rákattant a szellemekre. Szerintem egyre több van vele a házban.

– És?

Andor vállat von.

– Nem tudom. Egyre kevesebbet beszélünk. Aggódom érte. Ismered a régi sztorikat… nem veszélytelen ez.

Botond bólint. A dolgok ezek szerint nem változtak. Pontosan ezért hagyta ott Bányait és gyarapodó udvartartását, mert úgy érezte, a mestere letért arról az ösvényről, amelyikre egykor közösen léptek. Egyre fontosabbá vált, hogy uralja a szellemvilágot, nem elégedett meg azzal, amit kapott.– Na, és veled mi a helyzet? Meló? – kérdezi a nagydarab férfi.

– A szokásos – legyint Botond.

– Kezded unni?

– A képek néha unalmasak, igen. De a festők… Ők nem mindig.

Andor elvigyorodik.

– Nocsak. Hal akadt a horogra? Találtál egy közülünk valót?

Botond sóhajt, megvakarja a fejét.

– Meséltem a múltkor arról a csajról… Eszterről.

– Akit a neten szedtél fel?

– Nem szedtem fel… Találkoztam vele, és rögtön sejtettem, hogy elég sűrű a vére…

Andor arcáról lehervad a vigyor, és bizalmasan közelebb hajol.

– Szóval igazad lett?

– Úgy néz ki. Olyan erős potenciál van benne, amilyennel még nem találkoztam. Képes teremteni.

– Ne bassz…

Andor hátradől, hitetlenkedve rázza a fejét. Igen, ez mindenkit megdöbbent. Állítólag réges-régen az istenek leszármazottai, akiket ősöknek neveztek, rendelkeztek még ezzel a képességgel, de elkorcsosult utódaik, akiknek silánnyá hígult a vérük, már csak árnyékaik voltak felmenőiknek. Mint ő vagy Andor.

– Gondolom, nem kell a tohonya fejedbe vernem, hogy ez hétpecsétes titok – súgja Botond.

– Nem, persze. Kinek mondanám el? – poénkodik Andor.

Botond grimaszol, és Carlos felé biccent, aki éppen makogva nevet a saját viccén, amivel a csajt szórakoztatja.

– Ne már! Tudod, hogy számíthatsz rám.

Botond bólint.

– Nem akarom, hogy Bányai kaparintsa meg.

Egy pillanatra megkeseredik a szájában a sör a gondolatra, hogy mennyire másképpen alakulhatott volna a kapcsolatuk. Ő azonban fiúból férfi lett, Bányai pedig mesterből… vezér? Vagy a fene tudja, micsoda. Amikor kiderült, hogy tanítója arra kezdte használni a hatalmát, hogy a saját útját egyengesse, valami megszakadt benne. Mintha a tökéletes, szépen keretezett kép a padlóra hullt és összetört volna.

Közben érkezik a pincér, elhelyezi előttük az alátéteket, aztán a poharakat. A sörösüvegek koppannak az asztalon.

– A múltkor teljesen másképpen beszéltél róla – jegyzi meg kajánul Andor. Tölt magának, és iszik. Némi hab tapad a bajuszára.

Botond előtt gyorsan szétoszlanak a viharfelhők, elvigyorodik.

– Eszterről? Nézd, attól még nem rossz nő… Bár…

– Nem is jó?

– Furcsa. Szerintem stikkes egy kicsit.

– Miért? Mi is azok vagyunk. Te olyan nyomokat látsz, amiket mások nem, én meg…

Andor néha meghallja mások gondolatait. Sajnos, csak néha. Botond is iszik, a sör kellemesen lehűti bensőjét.

– Hidd el, ez a nő fura.

– Az a kérdés, hogy mit akarsz tőle? – kacsint Andor.

– Én? Megdugni, ez nyilvánvaló – Botond röhög, iszik. – Csak nehéz ez az ügy…

– Segítsek? Probléma van a rudival?

– Köcsög. A gond az, hogy nem egy átlagos nőről beszélünk… Mármint a képességére gondolok. Hatalmasabb nálunk, szerintem még Bányainál is. Ezért is fontos, hogy ő ne tudjon róla… El tudod képzelni, mire használná.

Botond megborzong. Eszter annyira… naivnak tűnik.

– Te leszel a mestere? – teszi fel a nyilvánvaló kérdést Andor.

– Nem tudom. Arra gondoltam, hogy elindítanám az úton. Már… el is indultunk tulajdonképpen…

Botond nagyot sóhajt, és a tenyerébe temeti az arcát.

– Folyton az jár az eszemben, hogy a szexuális energiáit használja fel arra, hogy létrehozzon valamit. Érted? Állandóan ez jár a fejemben…

Andor bólogat, iszik, megtörli a száját.

– Nem a csajjal van gond, haver. Hanem veled.

Botond is nevet, egyetért. A barátjának állandó nője van, ő nem tudja, milyen az, amikor folyton szólítja a vadászösztön.

– Szerintem hagyd a fenébe – komolyodik el Andor. – Mi van, ha nem jön össze, és elbarmolsz valamit? Ez nem egy tehetségkutató műsor! Ezek… ősi energiák.

Botond komoran bólint, aztán elvigyorodik.

– Vagy inkább hagyom a francba a képességeit, és a testére utazom.

– Hülye vagy.

Nevetnek, aztán hosszú másodpercekig ülnek csendben. Botond hiába próbálja másképpen szemlélni a dolgokat, folyton Eszter meztelen teste lebeg a szeme előtt

– Fest – mondja halkan. – Orgazmusa van, fest, és utána virágszirmok hullnak le a vászonról. Érted? Mire lenne képes, ha én dugnám meg? Rendesen. Nem csak maszatolás, hanem igazi szex.

Andor a fejét csóválja.

– Beteg az agyad.

– Lehet – von vállat Botond. – De legalább izgalmas, nem úgy, mint a tiéd.

Pittyen a telefonja. Üzenet érkezett.

Botond felhúzza a szemöldökét.

– Csak nem Eszter? – kuncog Andor.

– De – bólint Botond. Hitetlenkedve olvassa a kijelzőt. Nem haragszik, semmi baj. Jó lenne találkozni. Valamikor. – Lehet, hogy mégiscsak összejön valami.

Nasira hanyatt fekszik a szőnyegen, és hagyja, hogy az ifrit forró, emberivé alakult teste fölémásszon, beléhatoljon. Az emeletes ház tetején csinálják, ott tudtak csak akkora máglyát gyújtani, amelyből Aziz elég erőt gyűjthetett, hogy hús-vér testet vehessen föl. A szürke felhőréteget fénypászmák döfik át, langyos, nyári szellő fúj, a város tompán morajlik alattuk.

Nasira az eget bámulja, ahol madarak suhannak el, hallgatja Aziz egyre gyorsuló nyögéseit. Néha végigsimít az izmos, hőt árasztó háton, combjaival olykor megszorítja az ifrit csípőjét, és ütemesen mozgatja a sajátját, akár egy gépezet.

Telik az idő, Nasira várja, hogy véget érjen. Aziz morog, hörög, egyre gyorsabban és erősebben döf, férfiassága forró magmaként tölti ki Nasirát. A huri nem foglalkozik azzal, hogy eljátssza, mennyire élvezi, arról nem szólt az egyezség, és úgy tűnik, hogy az ifritet sem érdekli.

Együttlétük gyors, csendes. Aziz hosszú, recsegő morgással élvez el, aztán hirtelen felugrik, és teste fellobban. Nasira eltakarja arcát a feltámadó hő elől, maga alá húzza lábait, de szerencsére a tűz nem pörköli meg. Mire újra felnéz, Aziz ismét a máglya része, körvonalait halványan tudja csak kivenni a lángnyelvek közül.

– Megérte? – kérdezi Nasira.

– Ó, igen – leheli Aziz. Hangja elvész a fa pattogásában. – Sok erőmet emésztette el, de határozottan megérte. Ezer évet vártam erre. Tudtad, ó, gyönyörkertek hercegnője?

– Nem. – A nő libabőrös, öltözködni kezd.

– Nem telít el izgalommal a tudat, hogy van valaki, aki ezer évet várt arra, hogy a magáévá tehessen?

Nasira nem válaszol. Fahdot szerette, és tudja, hogy ha visszakapná az érzéseit, megint szerethetné. Csak ez számít. Belebújik a ruhájába, megigazítja csípőjén.

– És te? Szellem létedre nem érzed lealacsonyítónak, hogy földi örömök részese vagy?

A máglya fellobban, Aziz nevet.

– Azt mondják, az ifriteket emberi vágyból és tűzből gyúrták az istenek. Harcosok vagyunk, de ugyanakkor szenvedélyesek is. A testi együttlét igazi szenvedély. Igazi tűz. Azt reméltem, hogy téged is lángra gyújthatlak a szerelem parazsával, de…

– Igazi szikla vagyok, igaz? – kérdezi gúnyosan Nasira. Összefonja karját a mellén. Fázik.

– Azt hiszem, küldetésemnek fogom tekinteni, hogy felolvasszalak.

Nasira szája sarkában mosoly jelenik meg.

– Itt fogsz lobogni egész végig? El kellene oltanom a tüzet, még bajba kerülhetek miatta.

– Most már bármikor megtalállak.

– Ó, akkor ez nem csak a vágyaid egyszerű kielégítése volt?

Aziz sejtelmesen hallgat. Ahogy a fa ég alatta, a lángnyelvek egyre kisebbek, a füst egyre nagyobb lesz. A huri nagy levegőt vesz.

– Mielőtt elalszik a tűz, tartsd be az egyezségünk rád eső részét. Neked adtam a testemet, most mondd el, hogyan tudsz segíteni!

Felkészült rá, hogy az ifrit átveri, és nem tud meg semmit, ám Aziz szoborszerűen szabályos arca megjelenik a lángok között, vörösen parázsló szemét a nőre szegezi.

– A keresztes hadjáratok idején járunk – kezdi. – Châtillon Rajnald III. Béla magyar királynak adja lányát, akit Antiochiai Ágnesnek, később Annának neveznek. Ez az asszony magával viszi az apjától kapott ajándékát is, egy hamsát. Tudod, mi az a hamsa?

Nasira fintorog.

– Hogyne tudnám… Egy amulett, amely tenyeret formáz, középen szem. Átkok és szemmel verés ellen való. Babonás hülyeség…

– Amiről én mesélek, az nem akármilyen hamsa! – horkan fel Aziz. – Míg téged kerestelek, magához vonzott, éreztem a kisugárzását. Elég ereje van, hogy megtörhesse az átkodat!

Nasira reménykedés helyett végiggondolja a lehetőséget. Ha valóban megtörne az átok, akkor nem lenne többé örökéletű, újra érezhetne, és ami a legfontosabb, megkereshetné a túlvilágon Fahdot, és megint együtt lehetnének.

– Hol van most ez a hamsa?

– Ó, csak nem mohó vágyat látok igéző szemedben? – incselkedik Aziz.

Nasira hosszan néz rá, saját lelkében kutakodik érzések után, de továbbra is csak hideg követ talál.

– III. Béla királyt és feleségét Székesfehérváron temették el. A hamsával együtt.

– Mitől olyan különleges ez a hamsa?

Aziz aprót lobban.

– Mert szem helyett egy apró szív van a tenyér közepén. És az a szív nem csak egyszerű ékszer.

– Hadd találjam ki: egy isten ereje van belezárva.

– Most megint gúnyolódsz?

Nasira még csak nem is pislant.

– Sosem gúnyolódom.

– Rajnald a saját szívét helyeztette a hamsába az ötvösmesterekkel. Nem csoda, ha ezek után legfőképpen a kegyetlenségéről híresült el…

Nasira unja a történetet. Legyint.

– És amiért odaadtam két percre a testemet, és némi erőt csiholtál belőle, máris segítesz nekem feloldani az átkot?

– Ne légy ilyen bizalmatlan velem, gyönyörkertek gondozója. Még nem szolgáltam rá. Veled megyek, segítek neked, cserébe csupán mannacseppeket kérek öled mélyéről…

Nasira elfintorodik. Már majdnem kimondja, hogy látja a cirádás szavak mögött megbújó hazugságot, de úgy dönt, ráér még kivallatni az ifritet. Ha igaz, amit a hamsáról állított, a huri új lehetőség előtt áll, hogy lerázza az átkot.

Újra érezhet. Újra meghalhat. Újra találkozhat Fahddal.

– Székesfehérvárra megyünk – jelenti ki. Hátat fordít a máglyának, és elindul a lift felé. Nem akar itt lenni, amikor kijönnek a tűzoltók. Mert biztos, hogy valaki kihívja őket. A füst egyre magasabbra és messzebbre száll.

– Hé! Itt hagysz? – kérdezi nevetve Aziz.

– Jössz utánam, nem? A távolság nem akadály, ugye?

A nő nem várja meg a választ, siet vissza a lakásba. Repülőjegy-foglalás, térképek, szállás… Sok még a tennivaló. Bár az időből kapta a legtöbbet. Hirtelen úgy véli, hogy minden jóra fordulhat.

Ez lenne a remény?

A máglya ugyan kialudt, Aziz pedig visszakerült a szellemvilágba, mégis szétfeszíti az erő, üstökösként suhan át az éteren, a világok közti űrön. Szenvedély, öröm, kitörő lelkesedés pulzál energiatestében, hosszú csóvát húz maga mögött, amerre jár, és az sem érdekli, hogy szárnyalása messziről látható a túlvilági szemeknek.

A szabadságot ünnepeli, visszatérésének első sikeres lépését. A szellemek világa halott világ, esze ágában sincs itt maradni, várni, hogy valami Fahdhoz hasonló ősvérű vagy egy nagyobb hatalmú szellem megint a szolgájává tegye. Ő nem lép az elődök nyomába, ő nem fog csendben begubózni, téli álmot aludni, hogy az öröklét elviselhetőbb legyen. Ő más.

Aludt ő eleget a Földközi-tenger mélyén. Egészen pontosan háromszáznegyven évet.

Amikor sikerült megszöknie Fahdtól, azt hitte, a szabadság soha nem lesz olyan édes. Ám tévedett. Alig egy évszázaddal később egy R’ad Malak nevű dzsinn láncolta magához, pontosabban az órájához, több mint ötszáz évig.

Aziz ideje nagy részét az órában töltötte, mint medve a barlangjában, visszahúzódva, szunyókálva. Ha akart, be tudott tekinteni a szellemek világába, de csak nézelődhetett, akár egy rácsok mögé zárt vadállat. A kóborló entitások jobb esetben rá sem hederítettek, de a legtöbbször gúnyolódtak vele.

Mivel a földi világgal csak akkor kerülhetett kapcsolatba, ha a gazdája hívta, jobbnak látta, ha a pihenést választja. R’ad Malak amúgy is csak bosszantotta, már azzal a