A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Csak még egy perc, 2023

Bárhová mennél, 2024

Hóesésben találkoztunk, 2024

Egy másik életben, 2025

Copyright © Péntek Tünde, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-42-1

Enikőnek, a húszévnyi töretlen barátságunkért, a közös finnországi élményeinkért, és legfőképp azért, mert nélküle ez a regény talán meg sem született volna.

LEJÁTSZÁSI LISTA

The Rasmus: In the Shadows

ABBA: The Winner Takes It All

Roxette: It Must Have Been Love

Gloria Gaynor: I Will Survive

Elvis Presley: Can’t Help Falling in Love

Backstreet Boys: Quit Playing Games (with My Heart)

John Travolta & Olivia Newton-John: Summer Nights

Westlife: Uptown Girl

Take That: Back for Good

Diana King: I Say a Little Prayer

Natalie Imbruglia: Torn

Savage Garden: Truly Madly Deeply

Geri Halliwell: It’s Raining Men

Berlin: Take My Breath Away

Cher: The Shoop Shoop Song (It’s in His Kiss)

PROLÓGUS

Matti

Aznap este éreztem először, hogy újra szabad vagyok. Csak fogtam magam azon a rendkívül forró májusi napon, amikor a hőmérők higanyszála 20 fok fölé kúszott Helsinkiben, és kimentem a tengerpartra úszni egyet.

Mira gyűlölte a Hietaranta strandot. Akárhányszor szóba hoztam a házasságunk alatt, mindig csak megrázta a fejét, hogy „Matti, felejtsd el, oda csak részeg fiatalok és turisták járnak”. Ezúttal viszont frissen elvált férfi voltam, akinek nem kellett senkihez sem alkalmazkodnia. Pontosan oda mehettem, ahová szerettem volna – és úgy döntöttem, hogy csak azért is a Hietarantát választom.

Ami azt illeti, nemcsak elégtételként éltem meg, amikor odaértem, hanem valami furcsa nosztalgia is elfogott. Eszembe jutott, hogy a nyári napokon hányszor lógtam ott a sulis haverokkal. Dobáltuk a labdát a parton, nevettünk, ahogy a hullámok fröcskölték a lábunkat, jókat úsztunk a hűvös tengerben. És persze órákig beszélgettünk a csajokról, az első elcsattant csókokról, szerelmekről és teljesen felesleges dolgokról, amelyekről az iskolapadból kiszabadult kamasz srácok szoktak. Mintha a világ csak a miénk lett volna, amíg a strandon bandáztunk.

Aztán jött Mira a középsuli második felében, és onnantól minden más lett. Egyre ritkábban jöttem ki a haverokkal a strandra, míg végül érettségi után teljesen más irányba vitt az élet. Nem felejtettem el, hogy milyen nagy szerelem volt a miénk, és mennyire biztos voltam benne, hogy örökké fog tartani. Épphogy elmúltunk húszévesek, amikor feleségül vettem, és tizenöt év kellett ahhoz, hogy rájöjjek: időközben felnőttünk, megváltoztunk, és egészen kiábrándultunk egymásból. Túl fiatalok voltunk még ahhoz, hogy megszokásból folytassuk azt a kihűlt, megalkuvásokkal teli házasságot. Valójában még a búcsú sem volt fájó, talán mindketten megkönnyebbültünk, hogy nem kell tovább erőltetünk azt, ami nem megy.

Aznap este csak álltam a parton, és élveztem a szabadságot. Néztem a fák árnyékát a homok fölött, a szemben lévő kis szigetet, ahogy a hullámok lassan ringatták a sekély vizet. Minden apró öböl, minden kicsi szikla ugyanott volt, ahol emlékeztem rájuk, és hirtelen úgy éreztem, mintha visszakaptam volna valamit, amit évekre elveszítettem.

Senki nem szólt rám. Senki nem várt tőlem semmit. Nem kellett figyelnem arra, mit illik, mit nem, nem kellett magyarázkodnom, döntéseket hoznom, kompromisszumokat kötnöm. Csak figyeltem a tájat, az embereket, ahogy élvezik a nyarat, mintha mindig is ilyen könnyű lett volna minden.

A tenger felől érkező szél hatására a levegő megtelt sóval és meleggel. Imádtam a finn nyarat, egész évben azt vártam, és különösen hálás voltam érte, hogy idén májusban egész Európán végigsöpört egy hőhullám. Biztos voltam benne, hogy a víz jóindulattal lehet tizenöt fokos, de ez egyáltalán nem tartott vissza. Fürödtem én már hidegebben is. Úgyhogy gyorsan átöltöztem, bepakoltam a csomagmegőrző bokszba, majd villámsebesen becéloztam a tengert.

Hősiesen bevallom, hogy először rendesen belém mart a hűvös víz, aztán lassan kisimított mindent. A világos ég alatt úsztam néhány hosszt. A karom és a lábam minden mozdulata könnyeden, ritmusosan mozgott. Ahogy egyre tovább jutottam, úgy éreztem, mintha a hullámok lemostak volna rólam minden feszültséget, minden nyomasztó gondolatot, és egyszerre tisztult volna meg a testem és a lelkem. Mintha minden múltbeli teher elszállt volna, és csak én maradtam a vízen lebegve.

Amikor kijöttem a tengerből, a bőröm még égett a hidegtől, de a nap már szárítani kezdte. Leheveredtem a parton, hagytam, hogy a vállamra süssön a májusi fény, és kinyitottam a cidert, amit direkt erre az alkalomra hoztam otthonról. Az első korty savanykás volt és friss, pontosan olyan, amilyen ez az este is. Körülöttem emberek beszélgettek, nevettek, valaki zenét hallgatott, de mindez nem zavart. A nap még magasan járt, mintha nem lenne oka sietni, és én először nem éreztem késztetést arra, hogy számoljam az időt. Ilyenkor este tízig is világos szokott lenni, én pedig határozottan nem siettem sehová.

Nem is csináltam semmit. Csak feküdtem, száradtam, néztem a vizet, és hagytam, hogy a gondolataim oda kalandozzanak, ahová csak szeretnének. Megnyugodtam és teljesen rendben voltam magammal, hosszú évek óta először. Így hát minden jel arra mutatott, hogy szép nyaram lesz. Nem nagy tervekkel, nem hangos ígéretekkel – csak azzal az egyszerű, tiszta érzéssel, hogy végre szabadon lélegzem.

1. FEJEZET

Léna

Miközben Budapesten mindenki boldogan élvezi a hirtelen támadt májusi kánikulát, én csak az időjárás-előrejelzést bújom, hogy mikor érkezik végre a hidegfront. Sírni tudnék, hogy még nyár sincs, de már most égeti a bőröm a forróság, és az éjszaka sem hoz felfrissülést; tompa, fáradt, nyűgös és ideges vagyok a hőségtől. Bele sem merek nézni a tükörbe, hogy áll a hajam, mennyire fénylik az arcom a legtökéletesebb matt hatást biztosító púder ellenére. A szandál is töri a sarkamat, és már délelőtt elkezdett rám tapadni a ruha. Ez az év eddig is a megtestesült katasztrófa, most pedig még az égiek is összeesküdtek ellenem.

– Léna, megtennéd, hogy abbahagyod a sóhajtozást? Már én is kényszert érzek, hogy kifújjam magamból a nem létező feszültséget – szólal meg a monitor mögül irodatársam és egyben jó barátnőm, Vivi.

– Bocs – dörmögöm az orrom alatt, és megpróbálok visszatérni a tananyag átnézéséhez, amit a következő nyelvórán prezentálnom kell a diákjaimnak. Őszintén sajnálom őket, hogy éppen én jutottam nekik ezen az intenzív kurzuson. Ha már befizették a tandíjat ennek a neves nemzetközi nyelviskolának a haladó angol csoportjába, talán egy életvidámabb, motiváltabb, összeszedettebb tanárt érdemelnének.

– Még mindig csinálod – köszörüli meg a torkát Vivi.

– Ma tényleg semmi sem megy nekem – sóhajtok egy nagyot. – Ne haragudj, ez volt az utolsó.

– Pedig én mindent megteszek, hogy a kedvedben járjak. Még azt is elviselem, hogy egy jégveremben üljek. Kabátban.

Némi túlzásnak érzem Vivi kifakadását, és szívesen a fejéhez vágnám, hogy csak egy pulcsi van rajta, ám ahogy óvatosan felé pillantok, mégis azzal szembesülök, hogy igazat mondott.

– Kint legalább 30 fok van, a klímát 25 fokra állítottam be.

– Igen, reggel. Azóta pedig már háromszor odamentél, és mindig lejjebb nyomtad. 22 foknál tartunk.

– És nézz rám, még mindig melegem van – bújok elő a monitor mögül, hogy bemutassam a kipirosodott arcú valóságot. – De nyugodtan állítsd le, nekem ma már úgyis mindegy.

Vivi méltóságteljesen feláll, lassú léptekkel elindul a termosztát felé, ám végül mégis az asztalom irányába fordul, kihúz egy széket, és leül mellém a rózsaszín pufikabátjában.

– Inkább mondd el, hogy miért vagy már megint a plafonon – mosolyog rám kedvesen, megértően. – Jobb, ha kijön belőled, bármi is legyen az.

– Tegnap, amikor mentem haza, megint találkoztam Robival és a lotyójával a lépcsőházban. Pontosan emiatt nem járok a szakításunk óta lifttel, nehogy összefussak velük. Képes voltam gyalog megmászni már egy hónapja folyamatosan azt a négy emeletet, erre most kézen fogva jöttek velem szembe.

– És mit csináltál? – csúszik fel Vivi szemöldöke.

– Semmit, még csak köszönésre sem méltattam őket, csak sietősen elmentem mellettük. Aztán jól megbotlottam, és az a kretén Robi képes volt utánam kiabálni a visszhangzó lépcsőházban, hogy jól vagyok-e. Hogy lehet ennyire érzéketlen egy férfi? Megcsal a szomszédommal, beköltözik hozzá, azóta is vígan keféli egy lakással felettem, úton-útfélen kimutatja előttem, hogy mennyire boldog vele, és ezek után még volt mersze megkérdezni tőlem, hogy jól vagyok-e. Nem, nem vagyok jól. Szarul érzem magam, amikor őket látom. Neki persze csak annyit mondtam, hogy inkább ne szóljon hozzám. Nem adom meg az örömöt, hogy azt lássák rajtam, mennyire fel tudnak felbosszantani – hadarom el egy szuszra a borzasztó megaláztatás történetét.

– Nem akarom védeni Robit, de szerintem csak arra volt kíváncsi, hogy nem ütötted-e meg magad, amikor megbotlottál.

– Az se érdekelje – rázom meg a fejem.

– És ne haragudj, hogy ezt mondom, de szerintem nem téged akarnak idegesíteni, csak élik az életüket. Az viszont pech, hogy veled egy lépcsőházban teszik mindezt.

– És ez még nem minden.

– Mi történt még? – kérdezi aggódó tekintettel, az ajkába harapva.

– Úgy utálom a meleget, Vivi. Semmi másra nem vágytam, mint hogy a hűvös lakásban jól kisírjam magam az este. Erre az a vén boszorkány, aki alattam lakik, feljött balhézni, hogy zavarja a klíma zúgása, és kapcsoljam ki, a házirend szerint egyébként nem szabad este 10 után hangos műszaki eszközöket használni, és reméli, addigra megszüntetem ezt a ricsajt, mert szeretne nyitott ablaknál egy jót aludni. Remélem, neki legalább sikerült, mert nekem nem… Nézz rám, teljesen használhatatlan vagyok – kezdek el szipogni.

Vivi a kabátzsebéből elővarázsol egy zsebkendőt, és kedvesen átnyújtja. Miután megtörölgettem az arcom, magához ölel.

– Olyan hidegre állíthatod itt bent a klímát, amilyenre csak szeretnéd. Nem probléma – próbál vigasztalni. – És nyugodtan sóhajtozhatsz is, ha jólesik. Nem szólok többet miatta.

– Aranyos vagy, ilyen egy igazi barát – mosolyodom el.

– Ezt a lakás dolgot kellene még valahogyan megoldani, hogy ne fuss össze velük. Sokkal könnyebben túl lennél azon a szemét Robin.

– Amikor bevallotta, hogy viszonya van azzal a nőszeméllyel, én már akkor kiábrándultam belőle. Engem inkább a nő zaklat fel. Akárhányszor meglátom, mindig felteszem magamnak a kérdést, hogy mennyivel több nálam. Miért kellett ő jobban a páromnak, mint én, akivel évek óta együtt élt, aki megbízható támasza volt mindenben?

– Léna, szerintem erre te is tudod a választ.

– Nem, nem tudom.

– Csak a farka után ment. Elcsábította az újdonság varázsa. Semmivel sem több vagy jobb nálad az a lotyó, csak felkeltette Robi vadászösztönét. Gondolj arra, hogy így legalább még időben kiderült, hogy a párod nem a hűség mintaképe. Majd egyszer erre az új nőre is ráun, és megy még egy emelettel feljebb.

– Ott Gizi néni lakik, tavasszal lett kilencvenéves – szúrok közbe egy gondolatot.

– Sose tudhatod. Ahogy mondtam, az újdonság varázsa csábítja.

Egyszerre tör ki belőlünk a nevetés, és úgy érzem, hogy mázsás terhek gördültek le a vállamról. Vivinek igaza lehet, nem magamat kellene bántanom a történtek miatt, bármennyire is kézenfekvő, hogy a hiba bennem volt, azért keresett máshol vigaszt Robi. Talán, ha ezt megpróbálom magamnak mantrázni és bebeszélni, idővel a szívem is elhiszi majd, nemcsak az eszem.

– Hallom, nagyon jó a hangulat nálatok – nyit be kopogás nélkül Janka, a nyelviskola recepciósa. – Jesszus, de hideg van itt – simít végig borzongva a karján.

– Csak hangolódunk a karácsonyra – közli ártatlan tekintettel Vivi.

– Már májusban – erősítem meg az előbbieket.

– Hát, ti tudjátok – vonja meg a vállát. – Csak akartam szólni, hogy az angol haladó és az angol kezdő csoport tagjai is megérkeztek, bármikor kezdhettek annak ellenére, hogy még van nagyjából öt percetek.

– Szuper, köszönjük. Mindjárt megyünk – feleli Vivi szívélyesen, Janka pedig villámgyorsan elhagyja a jégvermünket.

– Vivi, én teljesen szétestem. Ötletem sincs, mit vegyek ma át velük. Lehet, hogy öt percnél több időre lenne még szükségem, hogy valamit kitaláljak, felkészüljek. Azt se tudom, hol tartunk a tananyagban – kezdek kétségbeesni.

– Ugyan már! Tiszta mázli, hogy te viszed a haladó csoportot. Ők már tudnak egymással beszélgetni, szemben az én kis kezdőimmel. Ma egész órán a nyelvvizsga -szitut fogjátok gyakorolni, amikor egymással kell értelmes dolgokról párbeszédet folytatniuk. Te meg csak ülsz és hallgatod őket, vagy néha kijavítod, amikor valami nagy nyelvtani hibát vétenek. Neked pihenés lesz, ők meg vért izzadnak. Utálni fognak érte, de amúgy tök hasznos lesz nekik – feleli olyan vidámsággal Vivi, mintha élvezetet lelne a nyelvtanulók kínzásában.

– Mihez is kezdenék nélküled, drága barátnőm? – könnyebbülök meg egy szempillantás alatt.

– Majd akkor hogy fogsz hálálkodni nekem, amikor megoldom a lakásproblémádat! Mert azt én sem fogom hosszú távon elviselni, ha egész nyáron plafonon leszel a szomszédjaidtól. Még nincs kész a tervem, de kitalálok valamit – kacsint rám.

– Most volt a mélypont, ennél már csak jobb lehet – próbálom magamat is meggyőzni. – Neked pedig nyilván van jobb dolgod, mint az én szánalmas életemmel foglalkozni.

– Momentán nincs – vigyorodik el, miközben kibújik a rózsaszín kabátjából.

Nem tudom, hogy most örüljek vagy kezdjek el félni tőle. Mindenesetre jólesik, hogy ennyire szívén viseli a sorsomat, és tudok rá számítani a nehezebb időkben is. Egy jó barát igazi kincs. Még akkor is, ha néha kifejezetten ijesztő ötletei támadnak.

2. FEJEZET

Matti

Ha tudtam volna, hogy ennyire felszabadító érzés elvált férfinak lenni, már korábban megléptem volna. Semmi kötöttség, semmi szabály, semmi lemondás nem jár vele. Egyetemista korunkban Mirával értelemszerűen közös baráti társasággal jártunk szórakozni, jóformán mindent együtt csináltunk. Ám amikor mégsem, annak mindig csak kiadós duzzogás lett a vége. Mikko haverom néha szervezett csak a srácoknak házibulit, aminek az volt a lényege, hogy a menő lakásán a sárga földig leittuk magunkat a frissen szerzett alkoholkészletéből. Jólesett a lelkemnek kiereszteni a fáradt gőzt és kicsit kiszakadni a házas élet mindennapjaiból. De Mira mindig behisztizett, és olyan lelkiismeret-furdalást keltett bennem egy idő után, hogy úgy döntöttem, ennyit nem ér az egész.

Ám ma már más a helyzet. Amikor Mikko megkeresett azzal, hogy éppen most ért vissza az aktuális piabeszerző körútjáról, és este felugorhatnék hozzá, nem volt már okom nemet mondani. Amikor pedig hozzátette, hogy amióta nem jártam nála, kicsit változott a tematika, és lányok is lesznek, még inkább felcsillant a szemem. Azt hiszem, pontosan erre van most szükségem.

Mikko Helsinki egyik exkluzív városrészében, Katajanokkán él egy olyan luxuslakásban, amihez egy óriási, tengerre panorámás tetőterasz is tartozik, amit téliesíteni is lehet. Ma este viszont erre nincs szükség, a hosszú nappaloknak és a májusi melegnek köszönhetően ideális idő mutatkozik egy kiadós partihoz a szabad ég alatt.

Habár már több éve nem jártam nála, pontosan emlékszem, hogy a villamossal meddig kell elmennem, és onnan hogyan jutok el hozzá. A környéken túl sok minden nem változott azóta, viszont a lakásba lépve meglehetősen bizarr látvány fogad.

– Merre találom Mikkót? – érdeklődöm a szőke lánytól, aki ajtót nyitott nekem.

– Mikko? – mereszti rám óriási kék szemét. – Én őt nem ismerem, most vagyok itt először. Az egyetemen mondták, hogy itt lesz buli ma este, és gondoltam, hogy…

– Akkor ez a sok fiatal itt mind egyetemista? – mérem végig a nappaliban összesűrűsödött tömeget. Életemben nem láttam még ennyi embert ebben a lakásban.

– Szerintem igen. Szoktak beszélni róla a kampuszon, hogy van egy pasi, aki olyan partikat tart Katajanokkán, mintha ő lenne a nagy Gatsby – suttogja a fülembe. – Fogalmam sincs, ki ő, de azt hiszem, eljutottam hozzá.

– Szóval a nagy Gatsby – mélázom el egy pillanatra, még mindig az előszobában toporogva.

– Tudod, az a film, amiben Leonardo DiCaprio nagy bulikat szervez.

– És a regény, amit F. Scott Fitzgerald írt – tör elő belőlem a pedagógus.

– Hát persze, ezt én is tudom, te kis huncut – neveti el magát, és váratlanul a mellkasomra csap. – Amerikából jöttem, és történetesen Daisynek{1} hívnak.

– És mondd csak, Daisy, szeretnéd velem megkeresni a finn nagy Gatsbyt? – mosolyodom el. Egész helyes ez a lány, akár fel is csíphetném, ha már így alakult.

– Csak akkor, ha elárulod, hogy hívnak – feleli játékosan.

– Matti vagyok.

– Én pedig Daisy.

– Igen, már mondtad – ül ki a vigyor az arcomra, a lány pedig fülig vörösödik. Azt hiszem, nincs is itt már szükség semmilyen csábításra, nyert ügyem van nála.

– Olyan butus vagyok – szabadkozik annyira ártatlanul, hogy egyből pezsegni kezd tőle a vérem. Egyszerűen imádom, hogy bűntudat nélkül érezhetem mindezt.

– Sokkal inkább aranyos vagy – hozom ismét zavarba. – De ne ácsorogjunk itt tovább, keressük meg a házigazdát.

Egy magabiztos mozdulattal megfogom Daisy kezét, aki cseppnyi ellenállást sem tanúsít. Érintésétől újabb forró hullám fut végig a bőröm alatt, és a finom parfümillat, ami körüllengi, egyre jobban beférkőzik az orromba. Talán nemcsak Daisyt sikerült elcsábítanom, hanem neki is engem. Ami azt illeti, nem volt túl nehéz dolga. Vagy csak ennyire ki vagyok már éhezve egy nőre? Nem, erre gondolni sem akarok… De tény és való, hogy percről percre határozottabban kívánom.

– Nahát, kit látnak szemeim! Csak nem Matti Heikkinen tisztelte meg szerény hajlékom a jelenlétével? – ugrik váratlanul elém a tömegből a barátom.

– Ha mondtad volna, hogy te lettél a nagy Mikko „Gatsby” Laine, talán előbb is jövök – cukkolom egy kicsit, majd kezet fogunk, és megveregetjük egymás hátát.

– És a kis hölgy ki lenne? – villantja Daisyre Gatsby-mosolyát Mikko, amitől ismét fülig vörösödik, és annyira megilletődik, hogy semmit sem tud kinyögni.

– Ő itt Daisy, egyenesen Amerikából érkezett hozzád, és pár perce ő engedett be a lakásodba – segítem ki a lányt. Ahogy mereszti a szemét a haveromra, egyre élénkebbé válik bennem a gyanú, hogy talán mégsem én kellek neki.

– Az egyetemen mindenki rólad beszél. Mindenki szeretne megismerni téged, és bejutni a titkos partidra, ahol a csapból is alkohol folyik, és nemcsak holmi olcsó cider, hanem igazi minőségi pia, amiért amúgy csillagászati áron lehet hozzájutni ebben a furcsa országban – hadarja el egy levegővel.

– Nos, Daisy, ma este a vendégem vagy – csókol neki kezet Mikko, amitől Daisy sikítani kezd.

– Úristen, ezt a barátnőim nem fogják elhinni! – ujjong tovább. – Nem baj, ha gyorsan felhívom őket, hogy ez a hely tényleg létezik?

– Akár el is hívhatod őket, Matti alig várja, hogy elszórakoztasson titeket az este – teszi a vállamra a kezét jelentőségteljesen. Kezdem úgy érezni, hogy Daisyből egy is túl sok, valahogy nem várom, hogy még több legyen belőle.

– Imádlak – örvendezik Daisy, és megpuszilja Mikkót, majd megtorpan előttem. – Téged is – mondja, mélyen a szemembe néz, az én arcomra is ad egy cuppanós puszit, és sokat sejtetően megsimogatja a karom. Aztán kiszalad a teraszra telefonálni.

– Szerintem ma éjszakára megteszi – vonja meg a vállát Mikko, ahogy mindketten a távolodó Daisyt nézzük.

– Még olyan fiatal, én meg annyira öregnek érzem magam ilyen életvidámsághoz – fújom ki a levegőt.

– Csak tizenöt évnyi házasság beszél belőled, komám. Hidd el, éppen ez kell neked – bólint fejével Daisy felé, aki éppen örömében ugrál, miközben továbbra is telefonál.

– Biztos vagy te ebben?

– Csak nézz rá. Egy gyönyörű amerikai egyetemista lány, csak most nyílt ki előtte a világ, amit csupán élvezni akar. Te pedig egy egzotikus finn férfi vagy a számára, alig várja, hogy megdugd. És szerintem te is.

– Hát nem tudom – túrok bele a hajamba, miközben még mindig a viháncoló Daisyt figyelem.

– Tudod, mi lesz most? Megkínállak a titkos abszintkészletemből, és onnantól már nem lesz több kérdésed.

Mikko a dolgozószobájába invitál, ahol rajtunk kívül senki más nincs. Elsőként az jut eszembe, hogy jobban esett volna egy csendesebb este, ahol csak beszélgetünk, szaunázunk, majd jól leisszuk magunkat. A nők csak mindig mindent összezavarnak. Aztán az első kör abszint után már máshogy látom a helyzetet. A második kör után végképp. A harmadik után pedig úgy döntök, hogy megkeresem Daisyt.

– Te maradsz? – fordulok vissza a fotelben ücsörgő Mikkóhoz.

– Megőrzöm az inkognitómat. Elvégre mégis én lennék a nagy Mikko „Gatsby” Laine – kacsint rám. – Neked viszont legyen nagyon szép estéd, Matti!

Ahogy kilépek a dolgozószobából, a terasz felé veszem az irányt, ahol legutóbb láttam Daisyt. A nap már kezd lebukni, a tenger aranyszínbe öltözött. Annyira különlegesnek érzem a ma esti abszintgőzös látképet, hogy a körülöttem bulizó fiatalságot figyelem kívül hagyom, a korláthoz sétálok, és a messzeséget nézem.

– Matti – hallom meg a nevem, majd mire megfordulok, épp akkor ér oda hozzám Daisy, és egyenesen hozzám bújik, én pedig átkarolom.

– Itt vannak a barátnőim, nincs kedved odajönni hozzánk? – néz rám azzal az óriási kék szemével. A teste még mindig az enyémhez préselődik, érzem a melle puhaságát, a teste melegét. A kezem automatikus mozgásba indul a derekán, és még izgatottabb leszek attól, hogy Daisy egy kicsit beleremeg az érintésembe.

– Őszintén szólva nincs kedvem hozzá – vallom be. A lemenő nap utolsó sugarai Daisy arcát is aranyszínűre festik, a lágy tengeri szél pedig bájosan összekócolja szép szőke haját. Képtelen vagyok levenni a szemem róla, annyira kívánom. Semmi másra nem tudok gondolni, mint hogy milyen íze lenne, ha megcsókolnám.

– Talán már nekem sincs – suttogja, majd finoman az ajkába harap.

Ezzel megadta a kegyelemdöfést, lehajolok hozzá, és egy elnyújtott szájra puszit adok neki, amit ő azon nyomban viszonoz. Méghozzá nem is akárhogyan. Még a farkam is beleremeg, annyira élvezem. Daisy egyáltalán nem olyan ártatlan kislány módjára csókol, amilyennek korábban mutatta magát. Ez pedig felveti azt a magától értetődő kérdést, hogy vajon az ágyban is ennyire határozott lenne-e, ha hazavinném. Ahogy ezen gondolkodom, villámsebesen tódul le a vér az agyamból, és egyre szűkösebbé válik az alsónadrágom.

– Oh – szakítja meg a csókot hirtelen Daisy. – Te ennyire akarsz engem, szépfiú? – kérdezi tőlem, majd egyik kezével megsimogatja a duzzadó ágyékomat. Nagyot nyelek, kifújom a levegőt, és körbenézek a teraszon, vajon hányan lehetnek most körülöttünk. Aztán tekintetem visszavándorol a kipirult arcú Daisyre.

Rá kell jönnöm, hogy nem őt akarom. Tizenöt év házasságot frissen lezárva bárkit akarnék, aki három kör abszint után rám mászik.

– Mondd csak, Daisy, nem vagy te még túl kislány ahhoz, hogy ilyeneket csinálj a férfiakkal? – kérdezem tőle pajkosan, miközben egyik ujjam végighúzom az ajkán. Neki pedig nem kell több, azonnal bekapja és kéjesen megnyalja.

– Kikérem magamnak, én egy komoly egyetemista nő vagyok, aki jövő héten veszi át a diplomáját, majd örökre visszamegy Amerikába. És nagyon szeretném, ha kellemes emlékem maradna a finn férfiakról, mert eddig mindenki olyan hűvös és visszautasító volt velem. Mit gondolsz, tudsz segíteni?

Azt gondolom, hogy Mikkónak rohadtul igaza volt abban, hogy ez a csaj egzotikusnak tart, és várja, hogy megdugjam. Ha pedig végre ismét szabad vagyok, és akár megtehetem, miért is ne sietnék egy kétségbeesett amerikai lány segítségére és az országimázsunk javítására?

{1} F. Scott Fitzgerald A nagy Gatsby című regényében Daisynek hívják a főhősnőt.