Cathy Williams

Gyertyagyújtás idején

Kathryn Springer

Hármas ikrek karácsonyra

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Cathy Williams, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A ROMANA 753. eredeti címe: The Italian’s Christmas Proposition

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Harlequin Books S. A., 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Romana 754. eredeti címe: Jingle Bell Babies

(Harlequin Mills & Boon, Inspirational Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Baló Péter

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 753-754. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-577-0

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Cathy Williams

Gyertyagyújtás idején

1. FEJEZET

– Rosie, figyelsz te rám? – A kérdés türelmetlenül csattant, és a lány bűntudatosan fordította fejét a nővére felé.

Pedig olyan izgalmas volt a jövés-menés az előcsarnokban! Majdnem minden vendég sífelszerelést cipelt, és a jelek szerint mind nagyon örültek neki, hogy itt tölthetik az adventi időszakot, ezen a remek helyen.

Az ötcsillagos luxushotel Olaszország északi részén a létező legjobb, legelegánsabb szálláshely volt a Dolomitokban. Mióta csak az eszét tudta, Rosie számára olyan volt ez a hotel, mint a második otthona. Ismerte minden zugát, csukott szemmel is bárhová odatalált volna.

Jelenleg épp egy csésze tejeskávéval a kezében ült a galérián, ahonnan remekül rálátott a hotel bejáratánál álló, mintegy hatméteres, rózsaszín és elefántcsontszín gömbökkel, valamint fényfüzérekkel díszített karácsonyfára. Szinte a fenyőillatot is érezni vélte.

– Persze hogy figyelek – felelte buzgón bólogatva, mire a vele szemközt ülő testvére sóhajtott egy nagyot. – Azt kérdezted, mik a terveim a síszezon utáni időszakra. Csakhogy erre a kérdésre nem tudok válaszolni, Diss. Egyelőre élvezem, hogy síelést oktathatok. Szeretem csinálni, mert közben érdekes emberekkel ismerkedhetek meg. Közben mellékesen apáék faházára is vigyázok, ha már itt vagyok. Tudod, hogy ne törjenek be, meg ilyesmi.

– Persze, mert itt Cortinában csak úgy hemzsegnek a betörők – csúfolódott Candice.

– Ki tudja, lehet, hogy tényleg hemzsegnek.

– Rosie, nem csinálhatod ezt örökké. Úgy értem, nem váltogathatod folyton a foglalkozásodat. Mindjárt huszonnégy éves leszel, és mi mindannyian nagyon aggódunk miattad. Tényleg mindannyian, apa, anya, Emily meg én… félünk, hogy sosem fogsz megállapodni. Hiszen tudod…

– A „megállapodni” alatt azt érted, hogy sosem lesz belőlem könyvelő? Nem fogok bankkölcsönt felvenni, és nem keresek egy rendes fiút, aki életem végéig gondoskodik rólam? – Rosie elvörösödött dühében. A pasitéma különösen érzékenyen érintette, főként, mert tudta, hogy a szülei valójában pontosan emiatt aggódnak. Hogy a legkisebb lányuk soha nem fogja megtalálni az igazit, hanem minduntalan szélhámosokat választ, akik csak kihasználják. A múltban ez tényleg előfordult vele néhányszor, és bár Rosie igyekezett jó képet vágni a sorozatos csalódásokhoz, azért a szíve mindig fájt.

Eljutott odáig, hogy már nem érdekelte, lesz-e még egyáltalán párkapcsolata. Az utolsó srác, akivel randizott, egy útitársa volt még Indiából, de a fiú elhagyta egy magas, barna csinibabáért, és egy cetlin szakított vele.

Bár az az igazság, hogy túl energiát nem tett ezekbe a kapcsolatokba, hiszen egyik barátjával sem feküdt le. Egy srác azonban tényleg összetörte a szívét öt évvel ezelőtt. Rosie mindössze tizenkilenc éves volt akkor, és annyira maga alatt volt, hogy félbehagyta az egyetemi tanulmányait. Ez a fiú sportoló volt, kerékpározó, és nagyon más, mint a jól nevelt, előkelő családból való úrigyerekek, akiket addig ismert. Rosie rajongásig szerette, imádta még a tetoválásait meg a fülbevalóját is.

A fiatalemberről azonban kiderült, hogy sokkal kevésbé szereti Rosie-t, mint a vagyonukat. Teljesen kiborult, amikor a lány közölte vele, hogy miatta kész szakítani az egész családjával, és azt sem bánja, ha kitagadják az örökségéből.

Így aztán mostanra Rosie úgy döntött, végzett a férfiakkal. Egyszerűen élvezni fogja az életét, és soha nem bízza rá a szívét senkire.

– Ki mondta, hogy legyél könyvelő? – Candice a szemét forgatta, aztán elnevette magát. Rosie is elmosolyodott. A sógoruk, Emily férje ugyanis könyvelő volt, és mi tagadás, nem valami színes egyéniség. Bár szó, ami szó, a munkáját biztosan remekül végezte, mert igen jól keresett vele.

Rosie-val ellentétben, aki kizárólag alkalmi munkákat vállalt, és egyáltalán nem foglalkozott a jövőjével…

– Már csak három hét van karácsonyig – mutatott rá Candice.

– Ne izgulj, teszek róla, hogy a faházban minden rendben legyen, mire a család betoppan. Te is tudod, hogy szeretem feldíszíteni a szobákat. És arról is gondoskodom, hogy elég édesség legyen a fán Toby és Jess számára.

– Csakhogy változott a terv. Úgy néz ki, mindenki korábban érkezik a szokásosnál.

– Korábban? Ez mégis mit jelent pontosan?

– Azt, hogy talán már holnap itt lesznek. Azért jöttem, hogy szóljak. És figyelmeztetni is akartalak – tette hozzá Candice könnyedén –, mert anyáék azon gondolkodnak, hogy a két ünnep között áthívják Ashley-Talbotékat néhány napra. Természetesen Bertie-vel egyetemben. Most a városban dolgozik, és úgy hallom, elég sikeres. Anyáék pedig szeretnék, ha… szóval ha közelebbről is megismernétek egymást.

– Nem.

– Ez még nem jelent semmit, Rosie! Mindössze egy lehetőség. Bertie mindig is szerelmes volt beléd egy kicsit. Akár még az is előfordulhat, hogy jól kijöttök egymással.

– Nem, az teljesen kizárt.

– Figyelj, anyáék csak annyit szeretnének, hogy egyszer az életben találkozz egy olyan fiúval is, aki… aki jobban illik a családunkba.

– Szóval azt mondod, figyelmeztetni akartál? – fakadt ki élesen Rosie. – Nem inkább előkészíteni a terepet anyáék számára, akik majd hosszú hegyi beszédeket tartanak nekem arról, hogyan éljem az életemet? És akik szerint a boldogságom záloga Robert Ashley-Talbot, aki a legunalmasabb ember széles-e világon?

– Ezt nem tudhatod, Rosie. Ezer éve nem találkoztatok, szóval egy próbát talán megér a dolog. Ki tudja, hátha kiderül, hogy még élvezed is a társaságát. Ha mégsem, hidd, el senki nem erőlteti rád a továbbiakban.

– Másfél éve láttam utoljára, azóta azért nem változhatott olyan sokat – morogta a lány.

Bertie afféle szemüveges okostojás volt, aki imádott teljesen érdektelen témákat felvetni, hogy aztán nem sokkal később elnémuljon, és egy mondat nem sok, annyit se tegyen hozzá a társalgáshoz.

Rosie lebámult a galériáról, figyelte a pompás előcsarnokban nyüzsgő vendégeket, és hirtelen támadt egy ötlete.

– Ami azt illeti – folytatta ingerülten –, most nem vagyok abban az állapotban, hogy Bertie-vel találkozgassak. Sőt azt hiszem, senki mást sem tudnék elviselni.

– Hogyhogy?

Rosie megabiztosan kihúzta magát, és vett egy nagy levegőt. Úgy érezte, megtalálta a megfelelő kibúvót. Nem akart karácsonykor Bertie-vel csevegni, és hosszú lelkifröccsöket végighallgatni arról, hogy itt az ideje megkomolyodnia.

– Épp szerelmi bánatom van. Valaki összetörte a szívemet.

– Hogy micsoda?

– Attól féltek, sosem találom meg az igazit? Hát ezúttal beletrafáltam. Beleszerettem egy itteni vendégbe. Vagyonos üzletember, komoly férfi, igazi „szikla a hullámverésben” típus. Anyáék is és ti is el lennétek ragadtatva tőle. Csak könnyű kalandnak indult, de a jelek szerint jobban belebolondultam a kelleténél.

– Azért elég furcsa, hogy csak most mondod – jegyezte meg gyanakvóan Candice. – Pedig már vagy egy órája itt vagyunk. Nem tudom, hihetek-e neked…

– Azért nem szóltam róla, mert már vége. Egyáltalán nem is akartam említeni, de amikor felhoztad Bertie-t meg a hosszú hétvégét, rájöttem, hogy azt nem bírnám ki, ezért muszáj volt beszélnem róla. Még mindig annyira össze vagyok zavarodva! Te is tudod, hogy mindig rosszul választok, de ezúttal tényleg azt hittem, hogy ő más… Kitárt karral rohantam a vesztembe, és most annyira, de annyira fáj… Időre van szükségem, míg kiheverem a csalódást.

– És hol van most ez a titokzatos ismeretlen? – tudakolta még mindig habozva Candice.

– Nos, merő véletlenségből éppen…

Rosie pillantása az előcsarnokban beszélgető három emberre tévedt. A hatvanas házaspárt ismerte. Bob és Margaret órákat vett tőle, amikor a saját oktatójuk beteget jelentett. A lányuk szenvedélyesen szerette a téli sportokat, ezért akartak ők is megtanulni síelni. Rosie nagyon tisztelte őket, hogy ennyi idősen is ilyen nyitottak az újra. Néhány napja azt is megtudta tőlük, hogy nemcsak a síelés miatt jöttek ide, hanem mert Bob vissza akar vonulni az üzlettől, és eladja a cégét egy kedves fiatalembernek. Valami Matteónak, akivel itt találkozik.

Matteo – mert nyilván ő volt az, aki épp kezet fogott Bobbal – háttal állt neki, de Rosie úgy döntött, ő pont megfelelő lesz arra, hogy eljátssza az állítólagos szívtipró szerepét. Már legalábbis innen a távolból. Semmiképp nem akarta egész karácsonykor Bertie-t kerülgetni, és a szerelmi csalódás volt az egyetlen kifogás, ami eszébe jutott.

– Tessék, éppen ott van az előcsarnokban. Azzal az idősebb házaspárral. Azért jött Cortinába, hogy lebonyolítson egy fontos üzletet. Fogalma sincs, hogy itt vagyok, nyilván azt hiszi, éppen oktatok a hegyen… De az is lehet, hogy tudja, csak nem bánja. Nyilván rég elfelejtett.

Candice szeme résnyire szűkült, és szinte villámokat szórt, miközben a fiatal férfi hátára meredt.

– Szóval azt mondod, ez az alak törte össze a szíved?

Rosie dünnyögött valamit, amit akár igennek is lehetett érteni. Nem volt gyakorlott hazudozó, már attól is furdalni kezdte a lelkiismeret, hogy az ismeretlen Matteót rossz színben tünteti fel a nővére előtt.

Egyáltalán nem számított arra, ami történt. Nevezetesen, hogy a mindig kimért, mindig udvarias és jól nevelt Candice fúriaként pattan fel, és dühödten nekiiramodik a galériáról levezető lépcső felé. Rosie egy pillanatig tátott szájjal bámult utána, és csak megkésve döbbent rá, hogy ebből nagy baj lesz.

Felugrott hát ő is, és megpróbálta utolérni a nővérét.

Matteo kivételesen nem pillantgatott az órára. Pedig üzletkötést követően általában türelmetlenül várta, hogy áttérhessen a következő feladatra.

Igaz, ebben az esetben még nem írták alá a szerződést, ám ez már csak formaság volt, hiszen mindenben megegyeztek. Abban is, hogy karácsony elmúltával azonnal felhívják az ügyvédeket és véglegesítik a megállapodásukat.

Bob és Margaret Taylor nem mindennapi üzleti partnerek voltak, annyi szent. Bob szélesen mosolyogva, vaskos yorkshire-i akcentussal gratulált neki a sikerhez.

– Az a föld rengeteget ér! – veregette meg Matteo vállát, és közben rákacsintott. – Egy csomóan érdeklődtek utána. De maga volt az egyetlen, aki mindkettőnknek rokonszenves volt, nekem is és a feleségemnek is. Úgy gondoljuk, magánál jó kezekben lesz.

– Köszönöm, ez igazán megtisztelő.

Három teljes napig tartott, mire meggyőzte Bobot és a feleségét itt, ebben a méregdrága üdülőhotelben. Hiába, a különleges helyzetek időnként különleges intézkedéseket követelnek.

A vidám karácsonyi forgatag azonban már kezdett az idegeire menni, alig várta, hogy azt tegye, amit minden évben ilyenkor: vagyis elmeneküljön az ünnep elől.

A velencei villája alig pár órányi autóútra volt innen.

Matteo tulajdonképpen Londonban dogozott, volt is ott egy szép, tetőtéri lakása, amelyben általában megszállt. De az igazi menedéke az olaszországi villája volt. Itt érezte magát a legnagyobb biztonságban, ide menekült december végén is, a negédes dalok, a szupermarketek előtt csengettyűző Mikulások és az üzletekben lökdösődő ajándékvadászok elől.

Általában két hétig bújt meg itt, pontosabban végig dolgozott, miközben két hűséges alkalmazottja viselte gondját. Hála a szélessávú internetkapcsolatnak, a cégnél minden a legnagyobb rendben ment a távollétében is. Innen is szemmel tudta tartani a munkatársait szerte a világon, valamint az épp esedékes üzleti ügyeket.

– Már csak néhány formaságot kell elintézni, és a magáé lesz az egész, fiam. Higgye el, őszintén örülök, hogy végül egymásra találtunk.

Matteo nyelt egy nagyot. Ez volt az első és egyetlen olyan üzleti ügye, amely személyesen is érintette. A földterület és az épület, amelyet megvásárolt, egykor üdülő volt árva gyerekek számára. Olyan hely, ahol a kicsik belekóstolhattak a vidéki életbe. Lovagolhattak, bújócskázhattak, tojást kereshettek, etethették a tyúkokat. Egyszerűen gyerekek lehettek.

Matteo maga is eltöltött ott két hetet sok évvel ezelőtt. Tízéves volt akkor, és csak egy hajszál választotta el attól, hogy rossz irányba forduljon az élete. De ez a két hét a gyermeküdülőben elég volt ahhoz, hogy jó útra térjen. Egyszerre ráébredt, hogy vannak céljai, és a nehéz körülmények ellenére is megtalálta, mi az, amibe belekapaszkodhat.

Akkoriban még nem Bob és Margaret vezették az üdülőt, így aztán Matteo titokban tarthatta a személyes érintettségét a projektben. Ugyanúgy, ahogy minden, személyét érintő dolgot titokban tartott.

Épp megrázta Bob kezét búcsúzóul, és néhány szóban megbeszélték, mikor találkoznak másnap, amikor a semmiből hirtelen előtte termett egy magas, vékony, szőke nő, és minősíthetetlen stílusban ráripakodott. A hangja olyan volt, mint amikor a kréta megcsikordul a táblán. Teljesen kikelt magából. Az előcsarnokban minden számpár feléjük fordult. Az alkalmazottak és a vendégek döbbenten kapkodtak levegő után. Ez itt nem olyan hely, ahol mindennaposak a hasonló jelenetek.

– Mégis mit képzel magáról, Matteo, vagy hogy a pokolba hívják? Hogy merészel így bánni a húgommal? Hát van magában egyáltalán emberi érzés? Hogy képes összetört szívvel faképnél hagyni ezt a szegény kislányt? Hamarosan elutazik, mi?

– Hozzám beszél?

– Persze hogy magához! Magát hívják Matteónak, nem?

– Igen, de itt akkor is valami félreértés lesz!

Matteo csak most vett észre a harcias hölgy mögött egy alacsonyabb és gömbölydedebb nőt, aki csak most ért oda hozzájuk, kifulladva, fülig vörösen és szemlátomást rémülten. A világosszőke, hullámos fürtök kusza összevisszaságban keretezték szív alakú arcát, az ajka telt volt, szép formájú, a bőre fehér és selymes.

A férfi elképedve bámult rá, de a döbbenete csak fokozódott, mert a később érkezett szőke lány a nevén szólította, elkapta a karját, és magával rángatta, távolabb a többiektől.

– Kérem, uram! – suttogta, miközben felágaskodott, hogy közelebb kerüljön a füléhez. – Megtenné, hogy egy kicsit a kezemre játszik? Mindent elmagyarázok, ígérem… Nagyon sajnálom, ha kellemetlen helyzetbe hoztam, de higgye el, nem lesz semmi gond… Csupán egy apróságot kérek!

Apróságot? Matteo érezte, hogy a lány, aki sokkal alacsonyabb, mit ő, apró kezével vaskapocsként szorítja a karját.

– Ki az ördög maga? – szegezte neki a kérdést suttogva, holott tisztában volt vele, hogy a suttogásuk sokkal bizalmasabb viszonyt jelez, mint amilyen valójában van köztük.

A fejében lázasan zakatoltak a fogaskereket, de nem jutott valami sokra, mert érzékeit megbolondította a lány hozzásimuló, lágy teste, hajának virágillata.

– Rosie. A nevem Rosie. És kérem, bocsásson meg! Nem sejthettem, hogy a nővérem, mint egy tornádó, lerohanja magát.

– Hát ez meg mit jelentsen? Talán elcsábította és kihasználta ezt az ifjú hölgyet? – mennydörögte most Bob Matteo háta mögött. – Tudja, milyen régimódi vagyok e tekintetben, kedves uram. Az a mottóm, hogy az ember úgy bánjon másokkal, ahogy szeretné, hogy mások bánjanak vele.

Ki ez a nő? Honnan tudja a nevét, és mit akar tőle?

Matteo csak most döbbent rá, milyen csúnya következményei lehetnek ennek a jelenetnek. Ha befeketítik, Bob talán lefújja az adásvételt. Megteheti, hiszen még nem írták alá a szerződést.

Most nem volt idő rá, hogy szépen, aprólékosan megfejtse ezt a rejtélyt. Bob máris valami olyasmit dünnyögött az orra alatt, hogy félreismerte, és ha ezt tudja, akkor biztosan nem mellette dönt. Egy pillanat alatt megkérdőjeleződött az adásvétel, amelyért annyit dolgozott…

Matteónak sejtelme sem volt, ki ez a nő, aki ilyen könyörgően sutyorog a fülébe. Talán egy zsaroló, aki a pénzére pályázik?

De mindegy is. A fő, hogy most azonnal el kell kezdenie a kármentést, mert két perc múlva talán már késő lesz. Ha nem akarja, hogy kicsússzon a kezéből a gyereküdülő és a hozzá tartozó telek, gyorsan kell cselekednie. És mivel hirtelenjében nem jutott más az eszébe, elhatározta, hogy belemegy a játékba.

– De Rosie! – búgta a lány fülébe, mire az ifjú hölgy arca bíborszínt öltött. Aztán visszakormányozta Bobékhoz. Ezen mindenki annyira meglepődött, hogy a torkukon akadt a szó. Még Rosie rikácsoló nővére is csak hápogni tudott.

Matteo egészen közel húzta magához a kis szőkeséget, és gyöngéd csókot lehelt az arcára.

– Édesem, hányszor mondjam még, hogy nincs mitől félned? Én nagyon is komolyan gondolom a kettőnk kapcsolatát, számomra ez nem csupán könnyű kaland.

Rosie elkerekedett szemmel bámult rá. Az arca még mindig égett ott, ahol a férfi az imént megcsókolta. Izmos karját a derekán nyugtatta, ami szintén elég furcsa érzés volt. Rosie egészen elgyengült tőle.

Eddig fel sem tűnt neki, milyen jóképű ez a Matteo. Hollófekete haj és szem, kreol bőr… A szíve vadul kalapált, alig kapott levegőt. A férfi közelsége komolyan felzaklatta.

– Ó…

– Az érzéseim komolyak, szóval igazán nincs mitől tartanod, drágám. Eszemben sincs téged faképnél hagyni.

– Milyen romantikus! – sóhajtotta elandalodva Margaret.

– Ugye? – Matteo közelebb húzta magához a lányt, így most már a combjuk is összeért, a férfi keze pedig veszedelmesen közel került Rosie melléhez.

A lány mellbimbója fájdalmasan megkeményedett. Kerülte a nővére pillantását, aki kettejüket mustrálta. Candice-t nem volt könnyű átverni, de Matteo nagyon meggyőzően alakította a szerepét. Rosie viszont nem értette, miért csinálja ezt.

– Térjenek csak nyugodtan vissza a szállodájukba – javasolta a férfi Bobnak és Margaretnek, akiket szeretett volna mihamarabb eltávolítani a helyszínről. – Hosszú volt ez a nap, és a holnapi is fárasztó lesz, ha meg akarjuk pecsételni a megállapodásunkat.

– Minden jót, kisasszony! – rázta meg Rosie kezét Bob. – Ne aggódjon Matteo miatt, megbízhat benne, nagyon jó ember. Örülök, hogy tisztázódott a félreértés, Matteo. Tudja, minden férfinak szüksége van egy jó feleségre… – Elvigyorodott, aztán karon fogta a nejét.

– Igen, ezt sokan mondják – dünnyögte Matteo.

– Remélem, eltölthetünk még kettejükkel egy kis időt, mielőtt visszatérünk Yorkshire-be. Szívesen koccintanánk az ifjú párra és a mindent elsöprő szerelemre.

Matteo buzgón bólogatott, még dünnyögött is valamit az orra alatt, miközben homlokon csókolta Rosie-t. Minden sármját latba vetette, hogy kimásszon a slamasztikából, ahová a kis szőke miatt került.

Kikísérte Bobékat az üvegajtón, de Rosie-t egy pillanatra sem engedte el.

Volt még vele egy kis elintéznivalója.

Rosie kissé megijedt, amikor látta, milyen könnyűszerrel megszabadult Matteo Candice-től. Addig bókolt, kedveskedett, míg eloszlatta a nővére minden kétségét. A végén Candice még bocsánatot is kért a férfitól a kellemetlen jelenetért, és leszidta Rosie-t, amiért akaratlanul is félrevezette.

Rosie csak nézett. Ha nem látja, el sem hiszi, mekkora fordulatot vehetnek az események néhány perc alatt. Ki hitte volna, hogy a nővére így elveszíti a fejét a nyilvánosság előtt? Pont Candice, aki soha nem emelte fel a hangját! Aki még a harsány utcai mobiltelefonálást is megbocsáthatatlan tapintatlanságnak tartotta.

Miután a nővére távozott, Matteo nyomban elengedte a lány derekát, hátrált két lépést, és ridegen végigmérte.

– Most pedig keressünk egy kellemes helyet, ahol négyszemközt beszélgethetünk.

Rosie ijedelme csak fokozódott. A férfi nagyon jóképű volt, és vonzó, mégis valahogy félelmetes. Főleg az, ahogyan nézett rá. Mint egy ragadozó a zsákmányára…

– Igazán sajnálom ezt az egészet – hebegte fel sem pillantva, miközben Matteo végigvezette a folyosón. Egyszerűen nem mert a szemébe nézni. – Álmomban sem fordult meg a fejemben, hogy kellemetlenséget okozzak önnek.

– Valóban? – A férfi rendületlenül folytatta útját.

– Hová megyünk?

– Valami csendesebb helyre. Ahol nyugodtan beszélgethetünk – hangzott a válasz.

– Miről kellene beszélgetnünk? Hiszen már bocsánatot kértem – akadékoskodott a lány, viszont továbbra is engedelmesen menetelt Matteo mellett.

A férfi nem felelt, csak továbbment, láthatóan észre sem vette, hogy a tömeg szétnyílt előtte, mintha valami királyi fenség volna.

Rosie nem hitt a szemének. Aztán Matteo egyszer csak kinyitott előtte egy ajtót, és ő belépett.

Mióta az eszét tudta, ide jártak a szüleivel, ebbe a szállodába – legalábbis amíg az apjáék meg nem vették a faházat –, ám ebben a fényűző szalonban még sosem járt. Csillogó parketta, perzsaszőnyeg, itt-ott kényelmesnek tűnő fotelek csoportja kis asztalkákkal, és egy egész falat elfoglaló bárpult. Valószínűleg a legelőkelőbb vendégek részére fenntartott privát társalgóban voltak.

Amikor körülnézett, rájött, hogy Matteo töltött magának egy whiskyt, és helyet foglalt. Őt persze nem kínálta meg semmivel.

– Jól van – mondta Rosie. – Tudom, mit akar mondani, és higgye el, nagyon sajnálom.

– Engedje meg, hogy ellentmondjak. Fogalma sincs, mit akarok mondani, és elárulom, hogy ennél még sokkal jobban is fog sajnálkozni, ha végeztem magával és a cinkosával.

– A cinkosommal? – Rosie-ra egészen különös hatással volt a férfi közelsége. Beleszédült a látványába is, így rájött, hogy sürgősen le kell ülnie, ha nem akar a padlón landolni.

– A másik szőke nő, akinek a rikoltozásától a porcelánok is megrepednek a szekrényben.

Így még sosem jellemezték Candice-t. Rosie nővére – tulajdonképpen mindkét nővére – magas volt, vékony, okos és gyönyörű. Rosie ellenben alacsony volt, és telt, mivel képtelen volt ellenállni a csokoládénak és az egyéb édességeknek. Szőke haja megzabolázhatatlanul göndörödött mindenfelé, a melle pedig… Nos, az még a testalkatához képest is meglehetősen nagyra nőtt.

Önkéntelenül is eszébe jutott Matteo meleg keze, mely az imént még olyan közel pihent a melléhez.

Rosie a legközelebbi fotelhez lépett és belerogyott. Sejtelme sem volt róla, mi következik, csak annyit tudott, hogy vállalnia kell a felelősséget a buta füllentés következményeiért.

– Ha ez a kis jelenet azt a célt szolgálta, hogy megzsaroljanak, rossz embert választottak – közölte hidegen Matteo. A hangját sem emelte fel, meg sem mozdult, ám Rosie egyértelműen fenyegetésként értékelte a mondatot. Remegett, és a nyelvével végigsimított az ajkán.

– Üzleti ügyben jöttem ide, ami nagyon fontos nekem – folytatta a férfi. – Ezért, és csakis ezért mentem bele a kis játékukba. Tovább játszom a szerepemet egészen addig, míg az adásvétel le nem zárul, de csak addig. Utána pedig… Nos, utána rájön, mit is jelent az, ha valaki keservesen megbán valamit.

– Mit képzel? Azt hiszi, hogy fenyegethet? – fakadt ki Rosie. – Képzelje, nincs semmiféle cinkosom, csak egy nővérem, aki aggódik értem.

– Teljesen mindegy, ki az a nő, Miss… bárhogy is hívják. Nem számít, milyen jó tervet eszeltek ki a megkopasztásomra, egy vasat sem kapnak!

– Miről beszél?

– Tényleg azt hitték, elég, ha kínos helyzetbe hoznak, és én rögtön a pénztárcám után kapok, hogy néhány bankóval hallgattassam el magukat?

– Sejtelmem sincs, miket hord itt össze.

– Ne játszadozzon velem, kisasszony!

– Nem játszadozom! Tényleg fogalmam sincs, honnan szedi ezt az őrültséget. Miért gondolja, hogy én meg a nővérem a pénzére ácsingózunk? Képzelje, nem szorulunk senki pénzére!

Matteo megvetően fújt egyet, aztán elővette a tárcáját, előhúzta a névjegyét, és odadobta a lánynak.

Rosie-t dühítette a durva, nemtörődöm bánásmód, de azért rápillantott a névjegyre, amelyen csupán a férfi neve állt, meg három telefonszám.

– Matteo Moretti… Sajnálom, de a neve nem mond nekem az égvilágon semmit – Felsóhajtott, majd visszaadta a kártyát.

A férfi továbbra is merőn nézte, mintha további magyarázatot várna tőle. Az arca kifejezéstelen volt, s ebből a lány arra következtetett, hogy általában véve titkolni szokta mások elől a gondolatait. Rosie valamiért veszélyt sejtett, valahányszor rápillantott, de talán csak azért, mert még soha nem talált ennyire vonzónak egyetlen férfit sem.

Hirtelen rádöbbent, mennyire előnytelen a megjelenése ehhez az emberhez képest, és fészkelődni kezdett a székén. Azon fáradozott, hogy előnyösebb testhelyzetet vegyen fel.

– Gondolom, maga valami fontos személyiség lehet, ezért azt hiszi, hogy a neve ismerős nekem, de sajnos az üzleti életben nem mozgok otthonosan. Nyilván dúsgazdag, ha arra a következtetésre jutott, hogy zsarolni akarom, ám téved. Fogalmam sincs, kit tisztelhetek önben.

– A nővére tudta a nevemet – vágta oda élesen Matteo. – Ezt hogyan magyarázza?

Rosie lassan kezdte tudomásul venni, hogy bármilyen jóképű is ez az alak, valójában csak egy felfuvalkodott hólyag.

– Síoktató vagyok – szögezte le mereven. – Pontosabban idén síoktatásból próbálok megélni, és a sípályán találkoztam Bob és Margaret Taylorral. Eredetileg Pierre volt melléjük beosztva oktatóként, de ő a múltkor meglátogatta a barátnőjét a…

– A tárgyra térne végre, kisasszony? Az idő pénz.

– Hiszen pontosan azt teszem! Bob és Margaret meséltek arról, hogy nemcsak síelni jöttek ide, hanem azért is, hogy közben üzletet kössenek egy kedves fiatalemberrel, egy bizonyos Matteóval. Ez a nagy titok, innen tudom a maga keresztnevét. Így amikor megláttam őket az előcsarnokban önnel, biztosra vettem, hogy csakis az a bizonyos Matteo lehet. Színtiszta véletlen, hogy pont ott volt az előcsarnokban, amikor…

Amikor elszabadult a pokol.

Matteo a fogát csikorgatta.

– Meddig gyötör még? Hát sosem akarja elárulni, mi ez az egész, amibe belecsöppentem? Hívjam ki a rendőrséget, hátha velük készségesebb lesz?

– A rendőrséget? Mi köze ehhez a rendőrségnek? Mi rosszat csináltam?

– Az ég szerelmére, mondja már! Térjen a tárgyra!

– Jól van, legyen, ahogy akarja. – Rosie megmarkolta a fotel karfáját, és előrehajolt. – Nem akarom, hogy a családom az ünnepek alatt a nyakamra hozza Bertie-t, ezért kitaláltam, hogy szerelmi bánatom van, és emiatt nem akarok látni egyetlen férfit sem látni. Észrevettem magát odalenn Bobékkal, és feltételeztem, hogy maga lesz az a Matteo nevű üzletember, akivel bizniszelnek. Ezért hogy hihetőbbé tegyem a mesémet, azt mondtam a nővéremnek, hogy maga az, aki összetörte a szívemet. Szánom-bánom, de maga lett az én bűnbakom. Remélem, megbocsát.

2. FEJEZET

A pillantásuk találkozott, és Matteo elbizonytalanodott. Még soha nem kapott ilyen összevissza választ egyetlen kérdésére sem.

Rosie még mindig előre dőlt a fotelben, az ajka esdeklően szétnyílt. Szemlátomást igen fontos volt számára, hogy ő higgyen neki.

Micsoda nő! Matteo teljesen összezavarodott, és nem csak a kusza történet miatt. A lány is különös hatással volt rá. A megjelenése, a viselkedése, az egész lénye. Rögtön, ahogy megpillantotta, elöntötte a forróság, most pedig, ahogy belenézett abba a kifejező, kék szempárba… Ahogy a pillantása végigsiklott bájos arcán, érzéki száján…

Rosie idegességében kissé megnyalta az ajkát, amire a férfi teste azonnal és igen váratlan módon reagált.

Matteo az ajkába harapott, és testhelyzetet változtatott, mert a férfiassága keményen nekifeszült a nadrágja cipzárjának.

Vajon szántszándékkal hajol így előre a lány? Célja van azzal, hogy így közszemlére bocsátja gömbölyű keblét, mely mintha arra termett volna, hogy hosszan és kiadósan becézgessék?

Matteo mostanáig azt gondolta, hogy igencsak határozott szépségideálja van. Eddig a magas, karcsú barnák tetszettek neki, és fontos volt számára, hogy az illető hölgynek saját karrierje legyen. Hiszen aki maga is keményen dolgozik, az nem fog rá hagyatkozni. Matteo független volt, és az is akart maradni.

De akkor miért vonzódik most ennyire ehhez a telt idomú szőkeséghez, aki maga a megtestesült nőiesség? Hiszen pont az ellentéte azoknak a nőknek, akiket eddig vonzónak talált.

Feldühítette, hogy képtelen uralkodni a testi reakcióin. Hirtelen felpattant a helyéről, kiürítette a poharát, és fel-alá kezdett járkálni a szalonban. Bármit megtett volna, csak hogy a formás kis Rosie bűvköréből kiszabaduljon.

Ám amikor ismét a lányra emelte a pillantását, rájött, hogy ez nem is olyan egyszerű.

Megállt előtte, és hirtelen lehajolt, rátámaszkodott a fotel karfájára. Rosie ösztönösen hátrahúzódott, de így is nagyon látványos volt a melle, mely ritmikusan emelkedett és süllyedt.

– Gondolja, hogy ezzel a magyarázattal megelégszem? – mordult fel Matteo.

– Miért ne? Hiszen mindent elmondtam.

– És maga szerint hihető, hogy véletlenül választott pont engem? Hogy nem tudta, ki vagyok? Ha az lenne az igazság, amit elmondott, akkor miért flörtöl most is velem?

Rosie-nak leesett az álla.

– Tessék?

– Ne higgye, hogy el tudja csavarni a fejemet. Nem most jöttem le a falvédőről. Egy szavát sem hiszem.

– Elcsavarni a fejét? – A lány már semmit sem értett.

– Naná! Nyilvánvaló, hogy be akar hálózni. És bár bevallom, maga roppant szexi, de képzelje, nem estem a fejemre! – Matteo alig bírt magával. Minden porcikája sóvárgott Rosie után. Szerette volna birtokba venni telt ajkát, gömbölyű mellét, az egész lányt úgy, ahogy van…

– Hogy mi? Maga… azt mondta az előbb, hogy szexi vagyok?

– Hiába az, nem dőlök be a kis akciójának. Mondja csak, hol a nővére? Talán csak nem az ajtó mögött hallgatózik, és a megfelelő pillanatra vár, hogy kompromittáló fotót készítsen rólam?

Ellökte magát a foteltől, és megint járkálni kezdett. Biztonságosabb volt így, hogy növelte a távolságot Rosie-tól. Végül leült, jó messze a lánytól.

– Fel nem foghatom, miért gondolja, hogy flörtöltem magával – ingatta a fejét Rosie, és közben fülig pirult.

Ő és a csábítás! Még a gondolat is nevetséges. Ő aztán nem volt sem szép, sem szexi. Sajnos… A két nővére, ők igen. Mindig minden férfi őket bámulta, Rosie-t viszont senki.

Jóleső bizsergés kerítette hatalmába. Matteo szexinek nevezte az imént, és nagyon úgy tűnt, hogy komolyan is gondolta, amit mondott.

– Nyugodtan elhiheti, amit mondtam, mert minden szavam igaz volt. A családom… – A lány hangja megremegett. – A családom minden tagja aggódik miattam. Azt gondolják, meg kellene állapodnom. Nem értik, miért nem keresek magamnak hosszú távú munkahelyet és egy jó férjet.

– Férjet?

– Igen. – Rosie arca még vörösebbre váltott. Már bánta, hogy ennyire őszinte volt, de nem akarta, hogy Matteo rosszat gondoljon róla. Persze azért így is rosszat fog gondolni. Rájön például, hogy Rosie kicsit sem szexi. A szexi lányok nem hagyják, hogy a családjuk beleszóljon a szerelmi életükbe.

– Hány éves?

– Huszonhárom.

– Tegyük fel, hogy nem hazudott az imént… Ám ez esetben még kevésbé értem ezt az egészet. Miért kellene ilyen fiatalon bárkinek is megállapodnia?

A lány ártatlanul pillogott. Matteo sosem látott még ilyen tengerkék szempárt.

Kezdte belátni, hogy valószínűleg tévedett. Roppant valószínűtlen, hogy Rosie rossz szándékkal közeledett volna hozzá. Kizárt dolog, hogy ennyire jó színésznő lenne, szóval marad az az eshetőség, hogy igazat beszél.

Érdeklődéssel mérte végig a beszélgetőpartnerét.

– Szóval? Nem túl fiatal ahhoz, hogy megállapodjon? – Változtatott a testhelyzetén, és próbált nem Rosie csábos idomaira nézni. – Viszont ahhoz már elég idős, hogy ne fogadjon el életvezetési tanácsot a szüleitől.

– A szüleim és a nővéreim aggódnak értem – emelte fel a hangját Rosie. – Nem mintha ehhez magának bármi köze lenne.

– Sajnos nagyon is van hozzá közöm. Ugyanis maga tehet róla, ha az üzlet, amelyen már nyolc hónapja dolgozom, kútba esik. Végül is tök mindegy, szándékos vagy véletlen volt az a jelenet az imént az előcsarnokban, az eredmény ugyanaz.

– Bob és Margaret szerintem nagyon értelmes, józan emberek. Nem hiszem, hogy egy kis hangoskodás miatt hagyják, hogy zátonyra fusson egy előnyös üzleti megállapodás. – Rosie eltöprengett rajta, vajon miféle üzlet az, ami ennyire fontos a férfinak.

– Bob és Margaret roppant konzervatívok, mint bizonyára észrevette. A hagyományos értékek, mint a tisztesség, becsület, feddhetetlenség, nagyon fontosak a számukra.

– Higgye el, tényleg őszintén sajnálom, hogy így alakult. Álmomban sem jutott volna eszembe, hogy a nővérem így kiborul. Egyáltalán nem ilyen típus, soha nem csinál jelenetet. Most bizonyára hazament a családunk faházába, és mindenkinek beszámol a románcunkról.

– Faház?

– A szüleimnek van egy üdülőjük itt, körülbelül negyedórára innen.

Rosie azon töprengett, mi lesz most. Rápillantott a férfira, és a szíve nagyot dobbant. Olyan tökéletes! Olyan jól néz ki!

– Tudja mit? – kérdezte meg Matteo. – Most, hogy szerelmespár lettünk, igazán elmesélhetné nekem ezt az egész históriát. Ki az a férfi, akitől meg akart szabadulni általam? És egyáltalán: miért kell találkoznia vele, ha nem szíveli? Nem örülök különösebben, hogy így alakult, de ha már egy darabig úgysem szabadulhatunk meg egymástól, legalább próbáljuk kihozni belőle a lehető legtöbbet. Meséljen magáról!

Rosie rábámult, és a fejéből egyszerre elszállt minden értelmes gondolat. Másra sem tudott gondolni, csak arra a pillanatra, amikor Matteo ajka az arcához ért.

– Hát… mint már említettem, a szüleim szeretnék, ha megállapodnék. A nővérem, Candice pedig figyelmeztetni akart, ezért előre szólt, hogy anyáék barátokat hívnak a karácsonyi szünetre. Bertie ennek a baráti házaspárnak a fia.