Dönts jól és jókor – Igaz értékek, nemes jellem, példás tettek (részlet)
Date: 2026
Keywords: 159.923.2 613.865 17.026.1 159.947.5 (UDC/ETO)
Description: Cselekedj helyesen, és ne késlekedj! Ryan Holiday szerint a sztoikus filozófia arra tanít, hogy arra figyeljünk, amit irányítani tudunk, és fogadjuk el azt, amit nem - miközben a négy fő erény, a bátorság, a mértékletesség, az igazságosság és a bölcsesség szerint próbálunk élni. A sztoicizmus az ő felfogásában döntések, szokások és reakciók rendszere, amely kapaszkodót ad a modern embernek a mindennapok káoszában. A Dönts jól és jókor az igazságosság kérdését járja körül, és Marcus Aurelius, Jimmy Carter, Gandhi és mások történetein keresztül mutatja meg, miként teszi a kedvesség, az őszintesé
Publisher: XXI. Század Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

DÖNTS
JÓL ÉS JÓKOR

IGAZI ÉRTÉKEK.
NEMES JELLEM.
PÉLDÁS TETTEK.

Ryan Holiday

Sztoikus erények-sorozat
részlet

Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ryan Holiday: Right Thing, Right Now

Copyright © 2024 by Ryan Holiday

All rights reserved.

This edition published by arrangement with Portfolio, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Borítóterv: Jason Heuer

Borítókép: Getty Images

© Detail of mosaic depicting weighing of load, c. 3rd century AD, from Hadrumetum, Sousse, Tunisia.

Hungarian translation © Vándor Judit, 2026

© XXI. Század Kiadó, 2026

ISBN 978 963 568 760 2

Aki igazságtalan, az bűnt követ el. Mivel a mindenség természetének rendelése szerint az értelmes lények egymásért vannak, hogy egymást értékük szerint segítsék, bántani azonban semmiképpen ne bántsák, világos, hogy aki nem engedelmeskedik az ő akaratának, az vétkezik a legfőbb istenség ellen.

Marcus Aurelius1

TARTALOMJEGYZÉK

A négy erény

Bevezetés

I. RÉSZ: AZ ÉN (SZEMÉLYES)

Királyok előtt állva…

Tartsd be a szavad

Mondj igazat

Vállald a felelősséget

Legyél a magad bírája

Jó, nem nagyszerű

Legyél nyitott könyv

Légy tisztességes

Tedd a dolgod

Ne piszkítsd be a kezedet

A tisztesség az első

Ismerd fel a képességeidet

Légy hűséges

Válassz vezércsillagot

Jót és most

II. RÉSZ: A MI (TÁRSADALOMPOLITIKAI)

Gyengülő kezünkből neked adjuk át a fáklyát…17

Csak kedvesnek kell lennünk

Nézd meg, hogy élnek mások

Segítened kell

Kezdd kicsiben

Köss szövetséget

Légy erős

Gyakorold a pragmatizmust

Fejleszd magad

Adj, adj, adj

Teremts dinasztiát

Vigyázzunk a kisemberre

Legyél jó bajkeverő

Mindig lépj hátrébb

Valami, ami nagyobb nálunk…

III. RÉSZ: A MINDEN (AZ EGY)

Úgy szeretni a világot…

Mászd meg a második hegyet is

Ne legyen harmadik kívánságod

Adj reményt

Légy angyal

Bocsáss meg

Tedd jóvá

A nagy egész

Bővítsük a kört

Keresd a jót mindenkiben

Legyünk teljesen odaadók

A szeretet győz

Fizess előre

Utószó

Mit olvassunk tovább?

Köszönetnyilvánítás

A négy erény

Már réges-régen történt, hogy Herkules egyszer válaszúthoz érkezett. A görög hegyek valamelyik elhagyatott ösvényének elágazásánál, a göcsörtös píneafenyők árnyékában a görög mitológia egyik legendás hőse először találkozott a végzetével.

Hogy pontosan hol és mikor esett meg, azt senki nem tudja. Erről a pillanatról Szókratész írásaiban olvashatunk. A reneszánsz egyik legcsodálatosabb festménye ábrázolja. Érezzük kirobbanni kész energiáját, feszülő izmait, gyötrődését Bach klasszikus kantátájában. Ha minden úgy történik, ahogy John Adams akarta, akkor a válaszúton álló Herkules az újonnan megalapított Egyesült Államok hivatalos pecsétjén is halhatatlanná vált volna.

Mert ott, a halhatatlan hírnév előtt, a tizenkét feladat elvégzése előtt, mielőtt megváltoztatta a világot, Herkules válsággal került szembe, olyan, az egész életet megváltoztató valós válsággal, amellyel mindannyian szembesültünk már.

Hová tartott? Hová akart eljutni? Ez a történet lényege. Egyedül, ismeretlenül, bizonytalanul Herkules ugyanúgy nem tudta a választ, ahogy ilyenkor olyan sokan mások sem tudják.

Ott, ahol az út elágazott, az egyik oldalon csoda szép istennő heverészett, és a világ minden elképzelhető kísértését felkínálta a férfinak. A pompásan felékesített hölgy könnyű életet ígért. Megesküdött, hogy Herkules soha semmiben nem fog szükséget szenvedni, nem lesz boldogtalan, nem érez majd se fájdalmat, se félelmet. Kövess, búgta az istennő, és minden vágyad beteljesül.

Az elágazás másik irányba vezető útjánál egyszerű, hófehér lepelbe öltözött, szigorú istennő állt. Hívó szava csendesebb volt. Nem ígért más jutalmat, csak azt, amit kemény munkával magának szerez meg Herkules. Hosszú út lesz, mondta. Áldozatot is kell hoznia. Lesznek rémisztő pillanatok. De ez az út illik egy istenhez. Őseihez méltóvá válhat, olyan férfivá, aki mindig is lenni akart.

Igaz ez a történet? Valóban megesett?

Számít az, ha csak legenda?

Dehogy, hiszen a történet rólunk szól.

A dilemmánkról. A saját útelágazásainkról.

Herkulesnek az élvhajhászás és az erény között kellett választania, a könnyű és a nehéz út, a kitaposott ösvény és a nehezen járható csapás között. Ez ránk is igaz.

Herkules csak egy pillanatig habozott, majd azt az utat választotta, amely elhozta számára a gyökeres változást.

Az erény mellett döntött.

Az „erény” szó ódivatúnak tűnhet. Valójában az erény – arete – fordítása valami nagyon egyszerűt és időtlent jelent: Kiválóság. Erkölcsi. Fizikai. Szellemi.

Az ókorban négy kulcsfontosságú elemből állt össze az erény.

Bátorság.

Mértékletesség.

Igazságosság.

Bölcsesség.

Marcus Aurelius filozófus-császár a „jóság próbaköveinek” hívta őket. Emberek milliói számára azt a négy univerzális és kardinális ideált jelentik, amelyeket magáévá tett a kereszténység, a nyugati filozófiák többsége, a buddhizmus, a hinduizmus és minden más filozófiai irányzat is. Nem azért nevezik őket „kardinálisnak”, ahogy erre C. S. Lewis rámutat, mert valamilyen egyházi felsőbbséget fejeznek ki, hanem mert a kifejezés a latin cardo szóból ered, amely sarokvasat jelent.

Sarkalatos dolgokról beszélünk tehát. Általuk tárul ki a jó élethez vezető ajtó.

Ez a négy fogalom lesz ennek a könyvnek és a sorozatnak a tárgya.

Négy könyv.2 Négy erény.

Egyetlen cél: hogy segítsenek téged a döntésben…

Bátorság, merészség, kitartás, lelkierő, becsület, áldozat…

Mértékletesség, önuralom, higgadtság, összeszedettség, kiegyensúlyozottság…

Igazságosság, pártatlanság, szolgálat, szövetség, jóság, kedvesség…

Bölcsesség, tudás, képzettség, igazság, önreflexió, béke…

Ezek a mindenféle értelemben vett jó élet, a becsület, a dicsőség, a kiválóság kulcsai. A jellem azon tulajdonságai, amelyekről John Steinbeck teljesen helyénvalóan azt írta, hogy „kellemessé és kívánatossá teszik az embert, és lehetővé teszik, hogy olyan tetteket vigyen véghez, amelyekre büszke lehet, és amelyek elégedettséggel töltik el”. Az „ember” itt minden emberi lényre vonatkozik. Rómában a virtus szónak nem volt nőnemű alakja. Az erénynek nem volt neme. Az erény egyszerűen csak létezett.

Ez ma is így van. Nem számít, férfi vagy nő vagy. Nem számít, hogy fizikailag erős vagy, esetleg betegesen szégyenlős, zseni, vagy átlagos intelligenciájú. Az erény egyetemes. Az imperatívusz egyetemes maradt.

Az erények kölcsönös kapcsolatban állnak egymással, elválaszthatatlanok, mégis egyértelműen megkülönböztethetőek. A helyes cselekvéshez szinte mindig kell a bátorság, a fegyelem elképzelhetetlen bölcsesség nélkül, azaz, hogy tudjuk, mit érdemes választani. Mire jó a bátorság, ha nem párosul az igazsággal? Mire jó a bölcsesség, ha nem tesz bennünket szerényebbé?

Észak, dél, kelet, nyugat – a négy erény afféle iránytű (nem véletlen, hogy az iránytű négy pontját „kardinális pontoknak” nevezik). Irányítanak, vezetnek bennünket. Megmutatják, hol állunk, és mi az igaz.

Arisztotelész szerint az erény valamilyen jártasság, amelyet igyekszünk elérni, elsajátítani, ahogy az ember egy szakma vagy készség titkait igyekszik megtanulni. „Építőmesterré csak a házépítés, lantművésszé csak a lantjáték gyakorlása által válik az ember – írta. – S ugyanígy, ha az igazságos tetteket gyakoroljuk: igazságossá, ha a mértékletes tetteket gyakoroljuk: mértékletessé, ha a bátor tetteket: bátorrá leszünk.”

Az erény cselekvés.

Az, amit választunk.

És nem egyszer választunk, Herkules válaszútja nem egyszeri alkalom. Napi kihívás, amivel nem egyszer kerül szembe az ember, hanem folyamatosan, újra meg újra. Önzők leszünk, vagy önzetlenek? Bátrak, vagy félénkek? Erősek, vagy gyengék? Bölcsek, vagy ostobák? Jó szokásokat ápolgatunk, vagy rosszakat? Bátorság, vagy árulás? A tudatlanság áldása, vagy az új gondolatok kihívása?

Maradjunk, amilyenek vagyunk… vagy fejlődjünk?

A könnyebb, vagy a helyes utat válasszuk?

Bevezetés

Az igazságosság, az erény legfényesebb dísze, amelynek köszönhetően a jó ember elnyeri a jó ember címet.

Cicero

A legegyértelműbb bizonyíték arra, hogy az igazságosság a legfontosabb minden erény között, ha megnézzük, mi történik igazságosság híján. Az igazságtalanság azonnal értéktelenné… vagy még rosszabbá tesz minden erényes tettet – a bátorságot, a fegyelmet, a bölcsességet.

Bátorság lenne a gonoszt keresni? Milyen egy zseni erkölcs nélkül? El lehet érni önfegyelemmel a tökéletes önzést? Egy gondolat szerint, ha mindenki mindig igazságosan cselekedne, akkor nem lenne olyan nagy szükségünk a bátorságra. Míg a mérlegelés mérsékli a bátorságot, és az élvezet megkönnyebbülést jelent a túlzott önkontrollal szemben, az ókoriak arra is rámutattak, nincs olyan erény, amely egyenértékű lenne az igazságossággal.

Erről van szó.

Ez az egész lényege.

Minden erénynek. Minden cselekedetnek. Az egész életünknek.

Semmi sem helyes, ha nem azt tesszük, ami helyes.

Valószínűleg sokat elárul a mai világunkról, hogy amikor az emberek meghallják az „igazságosság” szót, első gondolatuk nem a tisztesség vagy a kötelesség, hanem a jogrendszer. Ügyvédekre gondolnak. Politikára gondolnak. Az izgat bennünket, hogy mi jogszerű, mi törvényes, a „jogainkért” küzdünk, és nem azért, ami helyes. Talán túlzás lenne ezt a modern értékek „vádiratának” nevezni, de nehéz másként tekinteni rá.

„Az igazságosság sokkal többet jelent annál, ami a bíróságokon történik – emlékeztette hallgatóit C. S. Lewis egy híres előadás-sorozatában. – Ez a régi neve mindannak, amit ma »méltányosságnak« nevezünk; magában foglalja az őszinteséget, az adok-kapok elvét, a becsületességet, az ígéretek betartását és mindazt, amivel az élet jár.”

Nagyon egyszerű gondolatok, mégis nagyon ritkák.

Meg kell értenünk, hogy az igazságosság nem csupán valami, ami a polgár és az állam között történik. Felejtsük el a jogállamiságot; te mit csinálsz? Stare decisis? Az igazságosság a szemünkbe néz. Élünk-e vele, az igazságosság szellemében cselekszünk? Nemcsak a jelentőségteljes, nagy horderejű pillanatokban, hanem a hétköznapokban is – hogyan bánunk egy idegennel, hogyan végezzük üzleti tevékenységünket, milyen komolyan vesszük kötelezettségeinket, hogyan végezzük munkánkat, milyen hatással vagyunk a körülöttünk lévő világra.

Természetesen élvezettel vitatkozunk az igazságosságról. Mi lenne az? Kinek tartozunk vele? A gyerekkorban kezdődik, és semmi nem lelkesíti úgy az embert, mint amikor a tisztességről vitatkozhat, arról, hogy valakit átvertek-e, vagy sem, arról, hogy meg kéne-e engedni, hogy valamit megtegyünk. Imádjuk a bosszantó hipotetikus kérdéseket, vég nélkül vitatkozunk arról, hogyan lehet trükközni a szabályokkal, a morális következményekről, ami mind csak azt bizonyítja, hogy senki sem tökéletes.

A modern filozófia olyan bonyolult elvi vitákba zavarodik bele és lesz döntésképtelen, mint például a villamosdilemma (amikor azt kell eldöntenünk, hogy egy elszabadult villamosnál hogyan állítjuk át a váltót: feláldozunk-e egy embert, hogy megmentsünk öt másikat a mellette lévő vágányon), vagy hogy létezik-e szabad akarat. A történészek a világunkat formáló katonai, politikai és üzleti döntések helyes vagy helytelen mivoltáról vitatkoznak, hol a kétértelműségekben gyönyörködve, hol pedig végtelenül szürke dolgokról fekete-fehér ítéleteket hozva.

Mintha ezek az erkölcsi döntések egyértelműek és könnyűek lennének, vagy mintha egyszeri esetekről lenne szó, nem pedig állandóan jelen lévő kérdésekről. Mintha mi tennénk fel a kérdéseket, nem pedig az élet állítana minket válaszút elé.

Közben már a nap első óráiban mindenki vagy egy tucatnyi nem kis fajsúlyú etikai és morális döntést hoz, de legtöbbünk egy fikarcnyit se gondolkozik rajtuk. Miközben azon tépelődünk, hogy mit tennénk egy valószínűtlen, ám nagy tétre menő helyzetben, minden pillanatban végtelen számú lehetőség kínálkozik arra, hogy az elképzeléseinket a való életben valóban megvalósítsuk. Természetesen az igazságosságot legszívesebben absztrakcióként kezeljük, mert így nem kell arra figyelnünk, hogy – ha mégoly tökéletlenül is, de – igazságosan kell cselekednünk.

Amíg vitatkozunk, nem tudunk cselekedni. Azért vitatkozunk, hogy ne kelljen cselekednünk.

AZ IGAZSÁGOSSÁG MINT ÉLETMÓD

A sztoikus erényekről szóló sorozatunk korábbi részében azt mondtuk, hogy a bátorság azt jelenti, kockázatot vállalunk, vásárra visszük a bőrünket, az önfegyelem meghatározása pedig az, amikor összekapjuk és rendbe tesszük magunkat. Ezt a metaforát folytatva az igazságosság nem lesz más, mint a határvonal meghúzása. A határvonalé, amely a jó és a rossz, a helyes és a helytelen, az etikus és az etikátlan, a tisztességes és a tisztességtelen között feszül.

Mit fogsz tenni.

Mit nem fogsz tenni.

Mit kell tenned.

Hogyan teszed.

Kinek teszed.

Mit vagy hajlandó feláldozni értük.

Van-e a fentiekben bizonyos mértékű relativitás? Jár-e olykor kompromisszumokkal? Persze, persze, de a gyakorlatban valahogy az évszázadok és kultúrák során mégis megnyugtató mértékű időtlenséget és egyetemességet találunk – legtöbbször egyetértés van abban, hogy mi a helyes. Majd meglátod, hogy a könyv hősei, minden különbségük ellenére – más a nemük és a hátterük, ki háborúban, ki békében él, kinek van hatalma, kinek nincs, van köztük elnök, más meg szegény, aktivista vagy abolicionista, esetleg diplomata vagy orvos – mind rendkívül egységesek a lelkiismeret és a becsület kérdéseiben. Valóban, az emberek ízlése az évszázadok során folyamatosan változott, de a konszenzus ebben a kérdésben megmaradt: Csodáljuk azokat, akik betartják a szavukat. Utáljuk a hazugokat és a csalókat. Tiszteljük azokat, akik a közjóért áldozatot hoznak, és megvetjük azokat, akik mások kárára gazdagodnak meg vagy válnak híressé.

Senki sem csodálja az önzést. Végül is megvetjük a gonoszságot, a kapzsiságot és a közömbösséget.

A pszichológusoknak okuk van azt hinni, hogy még a csecsemők is érzik és megértik ezeket a fogalmakat, ami egy újabb bizonyíték arra, hogy „az igazságosság iránti éhség és szomj” már az első napoktól fogva bennünk van.

A „helyes dolog” bonyolult… de ugyanakkor elég egyértelmű is.

Minden filozófiai és vallási hagyomány – Konfuciusztól a kereszténységig, Platóntól Hobbesig és Kantig – az aranyszabály valamelyik változatát veszi alapul. A Kr. e. 1. században egy szkeptikus megkérdezte Hilleltől, az idős zsidótól, hogy össze tudná-e foglalni a Tórát úgy, hogy közben egy lábon áll. Az a helyzet, hogy Hillelnek nyolc szóval sikerült. „Szeresd felebarátodat, mint tenmagadat – felelte –, a többi csak kommentár.”

Törődj másokkal.

Bánj velük úgy, ahogy szeretnéd, hogy veled bánjanak.

Ne csak akkor, amikor kényelmes vagy mások látják, hanem különösen akkor, amikor nem.

Még akkor is, ha nem viszonozzák. Még akkor is, ha ez neked költségekkel jár.

„Az igazság szavai egyszerűek, és az igazságosságnak nincs szüksége finom értelmezésre, mert önmagában is megfelelő – mondta Euripidész –, de az igazságtalanság szavait, amelyek önmagukban rohadtak, óvatosan kell kezelni.” Az igazságot akkor ismered fel, amikor meglátod – vagy egy mélyebb szinten érzed, különösen a hiányát és az ellenkezőjét.

Volt egyszer egy Hyman Rickover nevű fiú, aki 1906-ban érkezett Amerikába, családja az oroszországi zsidó pogromok elől menekült. Az Egyesült Államok Haditengerészeti Akadémiáján tanult, ahol elsajátította a klasszikus erényeket. Hosszú karrierje során, tizenhárom elnököt szolgált – Woodrow Wilsontól Ronald Reaganig –, idővel Rickover a világ egyik legbefolyásosabb emberévé vált, úttörő szerepet játszott a nukleáris hajók és tengeralattjárók ötletének kidolgozásában, végül több milliárd dollár értékű gépekért, több tízezer katonáért és munkásért, valamint hatalmas, pusztító erejű fegyverekért felelős programokat irányított. Hat évtizeden át, világháborúk idején, amikor az apokaliptikus, nukleáris konfliktus fenyegetése állandóan jelen volt, és még egy nukleáris létesítményben vagy egy hajón történő baleset is pusztító következményekkel járhatott; Rickover a világ legjobb és legokosabb tisztjeinek generációjára volt hatással.

Rickover időnként elmondta a szárnyai alatt tanuló jövendő vezetőknek, hogy mindig úgy kell majd cselekedniük, mintha a világ sorsa nyugodna a vállukon – valójában Konfuciusz szavait parafrazeálta –, és ez a pályafutása során néha majdnem igaznak is bizonyult. De Rickover közben átlagos ember is volt, ő is fel tudta húzni magát, neki is voltak munkatársai, beosztottjai, rokonai, volt felesége, egy fia, voltak szülei, szomszédai, befizetésre váró számlái, neki is a forgalomban kellett vezetnie. De mindig azt tartotta szem előtt, és erről beszélt akár szónokolt, akár eligazítást tartott a katonáinak, hogy az ember állandó döntési helyzetben van: mindig tudnia kell különbséget tenni jó és rossz között, a kötelesség és becsület kell hogy irányítsa döntéseit, ez a legfontosabb. „Annak, aki bizonyos cselekedeteket egyszerűen azért tart rossznak, mert rosszak, függetlenül attól, hogy törvénybe ütköznek-e, vagy sem, nem értelmetlen az élete – magyarázta egyszer. – Ez a fajta erkölcsi előírás, kötelezettség fókuszt ad az embernek, alapot, amelyre építheti viselkedését.”

Ilyen erkölcsi szabályokról szól ez a könyv. Nem lesz benne bonyolult jogi szószaporítás vagy okos szellemeskedés. Nem fogjuk vizsgálni a jó és a rossz biológiai vagy metafizikai gyökereit. Bár megfontoljuk az élet mélyreható erkölcsi dilemmáit, a cél az lesz, hogy megoldjuk őket – ahogyan a példáinkban szereplőknek, akik át- és megélték őket, dűlőre kellett jutniuk velük. A cél, hogy ne fulladjunk bele reménytelen absztrakciókba. Nem lesz itt nagy jogelmélet, sem a mennyország ígérete vagy pokollal való fenyegetés. Ennek a könyvnek a célja sokkal egyszerűbb, sokkal gyakorlatiasabb – követi az ókoriak hagyományát, akik az igazságosságot szokásnak vagy mesterségnek, életmódnak tekintették.

Mert az igazságosságnak annak kell lennie – nem főnévnek, hanem igének.

Valami, amit teszünk, nem valami, amit kapunk.

Az emberi kiválóság egyik formája.

Egy célkitűzés.

Egy sor cselekvés.

Egy olyan világban, ahol annyi a bizonytalanság, ahol annyi dolog van, amit nem mi ellenőrzünk és irányítunk, ahol létezik a gonosz, és rendszeresen büntetlenül marad – egy ilyen világban a helyes élet iránti elkötelezettség menedék a viharban, fény a sötétben.

Ez az, amit mi is keresünk: az iránytűnkön az igazságosság lesz a rögzített északi irány: életünk Északi Csillaga, hagyjuk, hogy vezessen és irányítson minket jó és rossz időkben egyaránt. Ahogyan Harry S. Truman és Gandhi, Marcus Aurelius és Martin Luther King Jr., Emmeline Pankhurst és Sojourner Truth, Buddha és Jézus Krisztus esetében is történt.

Olyankor, amikor Rickover admirális egy beszélgetés után letette a telefonkagylót, vagy lezárt egy megbeszélést, nem részletezte szigorú elvárásait, nem adott konkrét utasításokat arra vonatkozóan, hogyan szeretné, hogy valamit elvégezzenek. Ehelyett valami sokkal magasabb szintű, ugyanakkor egyértelműen gyakorlatias üzenetet hagyott beosztottjainak:

Csináljátok, ami helyes!

Így mi is ugyanezzel a paranccsal zárjuk ezt a bevezetőt:

Csináljátok, ami helyes.

Csináljátok most.

Magatokért.

Másokért.

A világért.

A következő oldalakon pedig megbeszéljük, hogyan tegyük mindezt.

I. RÉSZ

AZ ÉN

(SZEMÉLYES)

Az ember erényét nem kiemelkedő teljesítményei, hanem mindennapi viselkedése alapján mérik.

Blaise Pascal

Az igazságosságot nem távoli helyeken kezdjük keresni, hanem otthon. Az egész azzal indul, hogy eldöntöd: ki leszel. A személyes integritás, az őszinteség, a méltóság és a becsület régimódi értékeit tartod szem előtt; az alapvető viselkedésformákat, amelyekben ezek az ideálok megnyilvánulnak: Tedd azt, amit mondasz. Tisztességesen vezesd az üzletedet. Bánj jól az emberekkel. A sztoikusok szerint az élet legfőbb feladata az, hogy arra koncentráljunk, amit irányítani tudunk. Lehet, hogy az igazságtalanság, a méltánytalanság és a nyílt kegyetlenség uralkodik a világon, de mindannyiunk hatalmában áll, hogy kivételek legyünk ez alól a szabály alól. Hogy becsületes és méltóságteljes emberek legyünk. Bármilyen legyen is a törvény, bármilyen legyen is a kultúra, bármit is tehetnénk meg büntetlenül, dönthetünk úgy, hogy betartjuk a saját szabályainkat – egy szigorú és igazságos kódexet. Egyesek úgy érezhetik, hogy mindez korlátozza őket. Mi azonban tudjuk, hogy ez épp ellenkezőleg működik: ezek a szabályok, értékek felszabadítanak, értelmet adnak az életünknek, és ami a legfontosabb, pozitív változást hoznak. Ezt az evangéliumot nem szavakkal, hanem tetteinkkel hirdetjük – tudva, hogy minden tettünk olyan, mint egy lámpa, amely eloszlatja a sötétséget, minden helyes döntésünk pedig olyan kijelentés, amelyet társaink, gyermekeink és a jövő generációi is hallhatnak.

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szekeres Dóra

Előkészítés Török Judit

Korrektúra Takács Andrea

Tördelés és tervezőgrafika Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License