A mű eredeti címe: Emily Climbs

Text copyright © Lucy Maud Montgomery

Hungarian translation © Loósz Vera, 1999

Borító © Kapitány Emese Ilona, 2026

Kiírja magából

Hajdanában, mielőtt még feje tetejére állt a világ, Emily Byrd Starr egy viharos februári esten magányosan üldögélt szobájában a Blair Water-beli New Moonban álló öreg házban. Olyan tökéletesen boldog volt abban a pillanatban, amennyire ember valaha is lehetett. Elizabeth néni ritka kegyet gyakorolt: a hidegre való tekintettel megengedte, hogy begyújtson a kis kandallójába.

Ragyogva égett a tűz, aranyvörös fénnyel árasztotta el az ódivatú bútorokkal berendezett, makulátlanul tiszta, kicsiny szobát. A széles párkányú, mélyívű ablakok jégvirágos üvegtábláira vastagon rátapadt a hó. Mélységet, titokzatosságot és sajátos bájt kölcsönzött a falitükörnek, amely visszaverte a kandalló előtt egy puffon kuporgó Emily képét, aki a New Moonban használatos fényforrás, két hosszú, fehér gyertya fényénél vadonatúj, fekete Jimmy-naplójába írt. Épp aznap kapta Jimmy kuzintól. Emily roppant örült az ajándékoknak, hiszen az utolsó, amelyet a múlt ősszel kapott tőle, betelt, és egy álló hétig elvonási tünetek gyötörték, hiszen egy „nem létező naplóba” nem írhat az ember.

Naplója ifjú, eleven életének meghatározó tényezőjévé vált. Bizonyos „levelek” helyét foglalta el, amelyeket gyermekkorában halott édesapjához írt, s amelyekben „kiírta magából” gondjait és aggodalmait, ám azokban a mágikus években, amikor már majdnem tizennégy az ember, úgyszintén akadnak gondjai és aggodalmai, főleg, ha Elizabeth Murray jóakaratú, ám nem túl gyöngéd irányítása alatt áll. Emily néha úgy érezte, megőrülne a naplója nélkül. A vaskos, fekete Jimmy-napló olyan volt számára, akár egy meghitt barát, titkot tartó bizalmas olyan ügyekben, amelyek kikívánkoztak belőle, ám túlságosan kényesek voltak ahhoz, hogy bármilyen élőlény meghallgassa őket. Üres lapokkal teli könyvek nem juthattak el egykönnyen New Moonba, és Jimmy kuzin nélkül Emily talán sosem jut hozzájuk. Elizabeth néni biztosan nem vett volna neki – szerinte Emily túl sok időt pocsékolt el „sületlenségek írására” –, Laura néni pedig nem mert ellentmondani Elizabeth néninek, ráadásul, ami azt illeti, maga Laura néni is úgy vélte, hogy Emily hasznosabb dologgal is elfoglalhatná magát. Laura néni tüneményes nő volt, de bizonyos dolgokat nem látott meg.

Jimmy kuzin azonban a legkevésbé sem félt Elizabeth nénitől, s amikor olyan ötlete támadt, hogy Emilynek esetleg újabb „üres könyvre” van szüksége, akkor az üres könyv Elizabeth néni korholó pillantásai dacára azonmód testet öltött. Épp aznap, a készülődő vihar ellenére bement Shrewsburybe, csak azért, hogy megvegye neki. Emily ettől volt olyan boldog a titokzatos, barátságos kandallótűz fényében, mialatt üvöltve cibálta a szél a New Moontól északra eső hatalmas, vén fákat, óriási hótorlaszokat épített Jimmy kuzin híres-neves kertjében, teljesen elsodorta a napórát, és kísértetiesen fütyült át a Három Hercegnőn – ahogyan Emily a kert sarkában álló három magas jegenyenyárfát nevezte.

Szeretem az ilyen késő esti viharokat, ha nem kell kimennem – írta Emily. – Csodás estét töltöttünk Jimmy kuzinnal a kertünket tervezgetve, és kiválasztottuk a katalógusból a vetőmagvakat és a palántákat. Ahol a legnagyobb hókupac van, a nyári konyha mögött, oda őszirózsa kerül, az Aranyosak mögé – ők most a téli álmukat alusszák egyméternyivel a hó alatt – virágzó mandula kerül háttérnek. Imádom vihar közepette megtervezni a nyári napokat. Olyan érzést kelt bennem, mintha győzelmet aratnék valami fölött, ami sokkal nagyobb, mint jómagam, csupán azért, mert nekem van agyam, a vihar pedig nem más, csupán vak, fehér erő – rettenetes, de vak. Ugyanezt érzem, amikor itt ülök kényelmesen a saját, kedves tüzem mellett és hallom, mint tobzódik körülöttem, és nevetek rajta. És mindez csak azért van, mert száz évvel ezelőtt Murray ükapa felépítette ezt a házat, mégpedig ugyancsak jól. Azon tűnődöm, vajon száz év múlva győzelmet arat-e majd valaki azért, amit én hagytam magam után. Ez olyan lelkesítő gondolat.

Ezeket a szavakat még azelőtt írtam dőlt betűkkel, mielőtt észbe kaptam volna. Mr. Carpenter szerint túl sok dőlt betűt használok. Azt mondja, ez korai viktoriánus rögeszme, és rá kell kényszerítsem magam, hogy leszokjak róla. Akkor döntöttem el, hogy leszokom róla, amikor megnéztem az értelmező szótárban, hiszen kétségkívül nem szép dolog a rögeszme. Na tessék! Már megint; de azt hiszem, ezúttal helyénvaló a dőlt betű.

Egy egész órán át böngésztem az értelmező szótárt, amíg Elizabeth néni gyanakodni kezdett, és azt javasolta, hogy sokkal jobban tenném, ha a patentharisnyámat kötném. Persze nem tudta volna megmondani, mi rossz van abban, hogy az értelmező szótárt bambulom, de biztosan azért vélte haszontalanságnak, mert ő sosem akart belenézni. Én imádom az értelmező szótárt olvasni. (Igen, ezekre a dőlt betűkre szükség van, Mr. Carpenter. Egy közönséges „szeretem” egyáltalán nem fejezné ki az érzelmeimet!) A szavak olyan varázslatosak. (Most az első szótagnál észbe kaptam!) Némelyiknek már a hangzása is – „kísértő”, „titokzatos” – például meghozza a villanást. (Ó, Istenem! De hát a villanást muszáj dőlt betűkkel írnom. Ez nem hétköznapi dolog, hanem az életem legkülönlegesebb és legcsodálatosabb élménye. Amikor eljön, úgy érzem, mintha kicsapódna előttem egy ajtó, és bepillantást engedne a… igen, a mennyországba. Újabb dőlt betű! Ó, már értem, miért dorgál meg Mr. Carpenter! Muszáj leszoknom róla.)

A hosszú szavak viszont sosem szépek: megbízhatatlan, féktelenkedő, nemzetközi, alkotmányellenes. Azokra a förtelmesen nagy dáliákra és krizantémokra emlékeztetnek. Jimmy kuzin múlt ősszel elvitt Charlottetownba a kiállításra. Mi egyáltalán nem találtuk szépnek őket, ám akadtak olyanok, akik gyönyörűnek tartották. Jimmy kuzin sárga „Csendeskéi”, amelyek sápadt, tündérszerű csillagokként ragyognak a fenyők alatt, a kert északnyugati sarkában, tízszer olyan szépek. De eltérek a tárgytól. Mr. Carpenter szerint ez is a rossz szokásaim közé tartozik. Azt mondja, meg kell (a dőlt betű ezúttal az övé!) tanulnom összpontosítani – ez is egy hosszú szó, és nagyon ronda.

Mindenesetre remekül szórakoztam az értelmező szótárral, sokkal jobban, mint a patentharisnyával. Bárcsak lehetne csupán egyetlen pár selyemharisnyám! Ilsének három is van. A papája mindent megad neki, amit csak akar – amióta megtanulta szeretni őt. Elizabeth néni viszont azt mondja, hogy a selyemharisnya erkölcstelen. Fogalmam sincs, miért volna erkölcstelenebb, mint a selyemruha.

Ha már a selyemruhákról van szó, Janey Milburn néni Derry Pondban – tulajdonképpen nem a rokonunk, de mindenki így nevezi – megfogadta, hogy addig nem vesz fel selyemruhát, amíg az egész pogány világ át nem tér a kereszténységre. Ez nagyon szép tőle. Bárcsak én is ilyen jó lehetnék, de képtelen vagyok rá! Túlságosan szeretem a selymet. Olyan pompás és fényes! Legszívesebben mindig selymet viselnék, és ha megengedhetném magamnak, nem is hordanék mást, bár gyanítom, mindig eszembe jutna a kedves, öreg Janey néni és a pogányok, úgyhogy lelkiismeret-furdalásom volna. Mindazonáltal sok év eltelik, amíg egyetlen selyemruhát is vehetek magamnak, ha sor kerül rá egyáltalán, addig viszont minden hónapban adok a tojáspénzemből a misszióknak. (Már öt saját tyúkom van, mindegyik annak a szürke jércének a leszármazottja, amit Perrytől kaptam a tizenkettedik születésnapomra.) Ám ha valaha is megvehetem azt az egyetlen selyemruhát, tudom, milyen lesz. Se fekete, se barna, se tengerészkék, nem olyan praktikus színű, mint amilyen ruhákban a New Moon-beli Murray-k járnak… jaj, dehogy! Színjátszó selyem lesz. Ha jobbról vetődik rá a fény, kék, ha balról, akkor ezüst, akár szürkületkor az ég, ha jégvirágos ablaküvegen át nézi az ember. Itt-ott némi csipkével, mint az ablakomhoz tapadó apró hópelyhek. Teddy azt mondja, lefest majd benne, és az lesz a kép címe, hogy „Jégkisasszony”, Laura néni pedig mosolyog, és kedvesen, de leereszkedőn – ezt még a drága Laura néniben is utálom – azt mondja: „Mi hasznát vennéd egy ilyen ruhának, Emily?” Semmi hasznát sem venném, ám úgy érezném magam benne, mintha hozzám tartozna, mintha velem együtt, mintha rajtam nőtt volna, nem pedig csak úgy vettem és magamra húztam. Azt akarom, hogy legyen egy ilyen ruha az életemben. Alatta pedig selyem alsószoknya… és selyemharisnya!

Ilsének most selyemruhája is van – élénk rózsaszín. Elizabeth néni szerint Burnley doktor túl öregesen és gazdagon öltözteti Ilsét. De hát be akarja hozni mindazokat az éveket, amikor egyáltalán nem öltöztette őt. (Ezzel nem azt akarom mondani, hogy mezítelenül járt, bár ha Burnley doktoron múlt volna, akkor talán az is megtörténik. Más embereknek kellett Ilse ruhájáról gondoskodni.) Most viszont bármit megtesz, amit Ilse akar, és ráhagy mindent. Elizabeth néni szerint ezzel rosszat tesz neki, mégis előfordul, amikor egy kicsit irigylem Ilsét. Tudom, hogy bűnös dolog, de nem tehetek róla.

Burnley doktor jövő ősszel Shrewsburybe küldi Ilsét a középiskolába, utána pedig Montrealba beszédművészetet tanulni. Hát ezért irigylem, nem a selyemruhája miatt. Bárcsak Elizabeth néni elengedne Shrewsburybe, de attól félek, sosem megy bele. Úgy érzi, nem bízhat meg bennem, mert a mamám megszökött. Pedig cseppet sem kell félnie, én nem fogok megszökni. Elhatároztam, hogy sosem megyek férjhez. A művészetemmel fogok egybekelni.

Jövő ősszel Teddy is Shrewsburybe szeretne menni, de őt sem akarja elengedni a mamája. Persze nem azért, mert attól tart, hogy megszökik, hanem azért, mert olyan nagyon szereti, hogy nem tud megválni tőle. Teddy művésznek készül, és Mr. Carpenter azt mondja, hogy esélyt kéne adni neki, mert zseni, de senki sem meri ezt megmondani Mrs. Kentnek. Törékeny asszony, tulajdonképpen nem magasabb, mint én, csendes és félénk, mégis mindenki fél tőle. Én borzasztóan félek. Mindig is tudtam, hogy nem szível – akkor sem szeretett, amikor nagyon régen Ilsével először mentünk fel a Kóró dűlőre Teddyhez játszani. Most viszont gyűlöl – biztos vagyok benne –, csupán azért, mert Teddy szeret. Képtelen elviselni, ha a fia rajta kívül bárkit vagy bármit szeret. Még a képeire is féltékeny. Szóval Teddynek nincs sok esélye rá, hogy Shrewsburybe mehessen. Perry viszont továbbtanul. Egyetlen centje sincs, de megkeresi a rávalót. Ezért gondolja úgy, hogy Shrewsburybe megy a Queen’s Akadémia helyett. Úgy véli, könnyebben tud munkát szerezni Shrewsburyben, és ott olcsóbb az élet.

„Az öreg bestiának, Tom nénémnek van egy kis pénze”, mondta nekem, „de egy centet sem ad belőle… hacsak… hacsak…”

Aztán jelentőségteljesen rám nézett.

Akaratlanul is elpirultam, aztán méregbe gurultam, amiért elpirultam, és dühös lettem Perryre, mert olyasmire hivatkozott, amiről nem akartam hallani. Arra az időre, amikor Tom nénje találkozott velem Hórihorgas John erdejében és majdnem halálra rémített a kérésével, hogy ígérjem meg, hogy feleségül megyek Perryhez, amikor felnőttek leszünk, mert abban az esetben taníttatja őt. Soha senkinek nem beszéltem erről – szégyelltem –, kivéve Ilsének, ő pedig azt mondta, „Tom néni arra vágyik, hogy egy Murray-t szerezzen Perrynek!”

Ilse egyébként szörnyen kemény Perryvel, és rengeteget veszekszik vele olyan dolgokon, amiken én csak mosolygok. Perry nem szereti, ha bárki bármiben is túltesz rajta. Múlt héten Amy Moore zsúrján Amy bácsikája egy torzszülött háromlábú bociról mesélt, mire Perry megjegyezte, „Ugyan, az semmi ahhoz a kacsához képest, amit egyszer én láttam Norvégiában”.

(Perry tényleg járt Norvégiában, mindenfelé vitorlázott a papájával, amikor még kisgyerek volt. A kacsával kapcsolatban azonban egyetlen szavát sem hiszem. Nem hazudott, csupán szabadjára engedte a képzeletét. Kedves Mr. Carpenter, képtelen vagyok meglenni a dőlt betűk nélkül.)

Perry kacsájának, legalábbis szerinte, négy lába volt, kettő ott, ahol egy normális kacsa lába lenni szokott, a másik kettő pedig a hátából nőtt ki. És amikor elfáradt a rendes lába, akkor a hátára pattant, és a másik két lábával folytatta a totyogást.

Perry fapofával adta elő a történetet, és mindenki hahotázott, Amy bácsikája pedig azt mondta, „Ez jó volt, Perry”. Ilse azonban majd kipukkadt a méregtől, és hazáig hozzá sem szólt. Azt mondta, bolondot csinált magából, amiért megpróbált „eladni” egy ilyen ostoba történetet, és egy úriember nem viselkedik így.

Perry erre azt felelte: „Még nem vagyok úriember, csak napszámos, de egy szép napon, Miss Ilse, finomabb úriember leszek, mint bárki, akit te ismersz.” „Úriembernek”, mondta pimaszul Ilse, „születni kell. Tudod, azt nem lehet csinálni.”

Ilse már majdnem csúnyább nevekkel illette őt, mint régebben, amikor Perryvel vagy velem civakodott, és goromba, elevenbe vágó dolgokat mondott. Azok sokkal jobban fájtak, mint a csúnya nevek, bár engem nem izgattak nagyon vagy sokáig, mert tudtam, hogy Ilse úgysem gondolja komolyan, és legalább annyira szeret engem, mint én őt. Perry viszont megsértődött. Egészen hazáig egyetlen szót sem szóltak egymáshoz, másnap azonban Ilse már megint őt szidta, amiért rosszul fejezi ki magát és nem áll fel, amikor egy hölgy lép a szobába.

„No persze, nem várható el tőled, hogy tudd”, mondta legpimaszabb hangján, „de biztos vagyok benne, hogy Mr. Carpenter minden tőle telhetőt megtesz, hogy megtanítsa neked a nyelvtant”.

Perry nem válaszolt Ilsének, hanem hozzám fordult.

„Elmondanád a hibáimat?”, kérdezte. „Azt nem bánom, ha te figyelmeztetsz, hiszen neked kell majd kijönnöd velem, ha felnövünk, nem Ilsének.”

Ezt azért mondta, hogy felbőszítse Ilsét, de én még dühösebb lettem, mert tiltott témára utalt. Így aztán két napig egyikünk sem szólt hozzá, ő pedig közölte, hogy igazán felért egy jó pihenéssel, legalábbis ami Ilse kegyetlen kritikáit illeti.

Nem Perry az egyetlen, aki kegyvesztett lett New Moonban. Tegnap este valami butaságot mondtam, amitől most is elpirulok, ha csak eszembe jut. A Hölgy Segélyegylet találkozott nálunk, és Elizabeth néni vacsorával kínálta őket, és eljöttek a férjek is. Ilsével az asztalnál vártunk, amelyet a konyhában terítettek meg, mivel az ebédlőasztal nem volt elég hosszú. Először izgalmasnak tűnt, de aztán, miután mindenkit kiszolgáltak, kissé unalmas lett, és miközben az ablaknál állva kinéztem a kertbe, egy verset faragtam. Olyan érdekes volt, hogy tüstént megfeledkeztem minden másról, ám hirtelen Elizabeth néni éles hangját hallottam, „Emily”, majd észrevettem, amint jelentőségteljesen Mr. Johnsonra, az új lelkipásztorunkra néz. Zavarba jöttem, felkaptam a teáskannát, és azt kiáltottam:

„Ó, Mr. Csésze, akarja, hogy megtöltsem a Johnsonját?”

Mindenki felhorkant, Elizabeth néni utálkozva. Laura néni pedig szégyenkezve pillantott rám, én pedig legszívesebben a föld alá süllyedtem volna. Fél éjszaka nem aludtam, mert ezen járt az agyam. És az a furcsa, hogy azt hittem, pocsékabbul éreztem volna magam és jobban szégyenkeztem volna, ha úgy érzem, hogy valami igazán rossz dolgot követtem el. Persze itt a „Murray-büszkeségről” van szó, és gyanítom, hogy az ugyancsak bűnös dolog. Néha attól tartok, hogy Ruth Dutton néninek igaza van velem kapcsolatban.

Nem, nincs igaza!

Csakhogy New Moon-i hagyomány, hogy a nőknek minden helyzethez alkalmazkodniuk kell, és mindig kedvesen és méltóságteljesen kell viselkedniük. Persze ilyen kérdést feltenni az új lelkésznek nem volt sem kedves, sem pedig méltóságteljes dolog. Biztos vagyok benne, ha ezentúl meglát, eszébe fog jutni ez az eset, én pedig mindannyiszor gyötrődni fogok, amikor észreveszem, hogy engem figyel.

Most azonban, hogy kiírtam magamból ezt a naplómba, már nem érzem magam olyan rosszul. Soha semmi sem látszik olyan nagynak vagy szörnyűnek – ó, sem olyan gyönyörűnek és óriásinak, sajnos! –, amikor kiírjuk magunkból, mint amikor gondolunk rá vagy képzelődünk róla. Olyan, mintha közvetlenül akkor töpörödne össze, amikor szavakba öntöd. Még az a verssor sem tűnik feleolyan jónak, amit akkor fabrikáltam, mielőtt feltettem azt a képtelen kérdést, amikor leírtam:

„Merre tart simogatón a sötét bársony lába?”

Nem ám. Kiveszett belőle valami szépség. És mégis, miközben ott álldogáltam a csevegő, falatozó emberek mögött, és láttam, hogy a sötétség oly simogatón, oly puhán lopakodik a kert és a dombok fölé, akár egy árnyékokba öltözött gyönyörű nő csillagszemekkel, jött a villanás, és mindenről megfeledkeztem, csak az számított, hogy a versemben megjelenítsek valamit abból a szépségből, amit éreztem. Amikor eszembe jutott az a sor, úgy tűnt, mintha nem is én találtam volna ki, olyan volt, mintha Valami Más akart volna szólni általam, és az a Valami Más alkotta olyan csodásra azt a sort – és most, amikor eltűnt, laposnak, ostobának látszanak a szavak, és a kép, amit le akartam festeni velük, egyáltalán nem olyan csodálatos.

Ó, bárcsak úgy tudnám szavakba önteni a dolgokat, ahogyan látom őket! Mr. Carpenter azt mondja, „Iparkodj, iparkodj – folytasd, a szavak a médiumaid, tedd őket a rabszolgáiddá – amíg azt mondják neked, amit el akarsz mondatni velük!” Ez így igaz, és igyekszem, mégis úgy tűnik, mintha lenne valami a szavak mögött – bármilyen szó – valamennyi szó – valami, ami mindig megszökik előled, amikor megpróbálod megragadni –, és valami mégis marad a kezedben, amid nem lenne, ha nem nyúltál volna utána.

Emlékszem, amikor múlt ősszel egy napon átsétáltunk Deannel a Pompás Hegy mögött elterülő fenyőerdőbe, amelynek egyik sarkában csodálatos, százados jegenyefenyők állnak. Ott telepedtünk le, és Dean felolvasott nekem Scott költeményeiből, aztán felnézett a hatalmas, tollszerű ágakra, és így szólt:

„Istenek beszélgetnek a jegenyefenyőkben, a régi északi istenek, a viking szagák istenei. Ismered Emerson sorait, Csillag?”

És akkor elmondta nekem, azóta is emlékszem rá, és szeretem minden szavát.

Dűnék közt a léggel istenek susognak.

Rezgő fenyőfák kérgében csacsognak,

A vén tenger partjait bevetik széllel

Isteni beszéddel

És a költő, ki mindezt meghallja,

S elejtett szavaik felkapja,

A lovagok közt is választott lészen,

Kinek korok, s világok hódolni készek.

Ó, azok a „véletlenül elkapott szavak”, ez az a Valami, ami elkerül engem. Mindig fülelek, tudom, hogy sosem hallhatom meg, az én fülem nincs ráhangolódva, de biztos vagyok benne, hogy olykor-olykor hallom távoli, halovány visszhangját, ami olyan boldogsággal tölt el, hogy szinte fáj, és elszomorít a gondolat, hogy képes leszek-e valaha is olyan szavakba önteni ezt a szépséget, amiket ismerek.

Annál inkább sajnálom, hogy olyan ostoba libát csináltam magamból. Közvetlenül ez után a csodás élmény után.

Hacsak elsuhantam volna Mr. Johnson mögött, miként a bársony lábú sötétség, és kecsesen kitöltöttem volna a teáját Murray dédnagymama ezüstkannájából, miként Árnyék asszonyom önti az éjszakát a Blair-völgy fehér csészéjébe, Elizabeth néni jóval elégedettebb lett volna velem, még akkor is, ha a világ leggyönyörűbb költeményét írtam volna meg akkor.

Jimmy kuzin annyira más. Miután befejeztük a katalógus böngészését, elmondtam neki a költeményemet, és szerinte csoda szép. Sokszor eltűnődöm rajta, hogyha összeraknánk Jimmy kuzin agyának okos darabjait, senki sem lenne olyan jó eszű Blair Waterben, mint ő, még Mr. Carpenter sem. A baj csak az, hogy képtelenség összerakni ezeket a darabokat, mert mindig ott tátonganának közöttük azok a rések. De én szeretem Jimmy kuzint, és sosem félek tőle, amikor olyan különösen viselkedik. Mindenki más fél, még Elizabeth néni is, noha az ő esetében inkább lelkiismeret-furdalásról lehetne beszélni. És Perry sem fél tőle, ő mindig azzal dicsekszik, hogy sosem fél semmitől, sőt azt sem tudja, mit jelent a félelem. Szerintem ez csodálatos. Bárcsak én is ilyen rettenthetetlen lehetnék! Mr. Carpenter azt mondja, a félelem gyarlóság, és ott lapul a világ szinte minden komiszságában és gyűlöletében.

„Vesd ki a szívedből, lánykám, mondja, vesd ki a szívedből. A félelem a gyöngeség beismerése. A félelmed erősebb nálad, legalábbis úgy hiszed, különben nem tartanál tőle. Emlékezz Emersonra: Mindig tedd azt, amit félsz megtenni.”

Ahogyan Dean mondja, ez a tökéletesség bölcsessége, és nem hiszem, hogy valaha is képes lennék elérni. Őszintén szólva egy csomó dologtól félek, de csak két olyan ember van a világon, akitől igazán tartok. Az egyik Mrs. Kent, a másik pedig a bolond Mr. Morrison. Rettentően félek tőle, és azt hiszem, majdnem mindenki így van ezzel. Derry Pondban van az otthona, de szinte soha sincs ott, keresztül-kasul kóborolja a szigetet, elveszett hitvesét keresi. Csupán néhány hete volt házas, amikor fiatal felesége meghalt, és azóta nincs eszénél. Sok-sok évvel ezelőtt történt, de ő még mindig ragaszkodik a rögeszméjéhez, hogy nem halt meg, csak elveszett, és egyszer megtalálja. Megöregedett, hajlott lett a háta a keresés közben, számára azonban az asszonya még mindig fiatal és gyönyörű.

Múlt nyáron egyszer ide is beállított, de nem jött be, csak reménytelen vágyakozással bekukucskált a konyhába, és azt kérdezte, „Nem látták Annie-t?” Nagyon kedves volt aznap, néha viszont ugyancsak vad és erőszakos. Azt állítja, hogy állandóan hallja, amint Annie szólítja őt, állandóan előtte száll a hangja, mindig csak előtte, ahogy az én „véletlenül elkapott” szavam. Aszott és ráncos az ábrázata, és leginkább egy vénséges vén majomra hasonlít. Leginkább mégis a jobb kezét utálom, valami születési hiba folytán vérvörös. Nem tudom megmondani, miért, de rémülettel tölt el az a kéz. Képtelen volnék megérinteni. És néha olyan förtelmesen nevet magában. Az egyetlen élőlény, aki érdekli, az a kivénhedt, fekete kutyája, aki mindig vele van. Azt beszélik, önmagának sosem kér egy falásnyi ételt sem. Ha nem kínálják meg, éhesen továbbáll, a kutyájának azonban ennivalót koldul.

Ó, rettentően félek tőle, és örültem, hogy nem jött be a házba. Hosszú ősz haja lobogott a szélben, amikor továbbindult, s Elizabeth néni azt mondta, amint utánanézett: „Fairfax Morrison csinos, okos fiatalember volt, ragyogó jövő várt rá. Hát, Isten útjai kifürkészhetetlenek.”

„Ettől olyan érdekesek”, jegyeztem meg.

Elizabeth néni a homlokát ráncolva rám szólt, hogy ne legyek tiszteletlen. Mindig ezt teszi, ha Istennel kapcsolatban mondok valamit. Nem értem, miért. Azt sem engedi meg, hogy Perryvel Róla beszéljünk, pedig Perry igazán nagyon kíváncsi Rá, és mindent meg akar tudni Róla. Elizabeth néni meghallotta, amikor egy vasárnap délután elmondtam Perrynek, hogy véleményem szerint hogy néz ki Isten, mire azt mondta, hogy ez botrányos.

Nem volt az! A gond ott van, hogy Elizabeth néninek és nekem más istenünk van, ez minden. Azt hiszem, minden embernek más istene van. Ruth nénié például megbünteti a néni ellenségeit, „ítéletet” küld rájuk. Az a gyanúm, hogy számára csupán erre való. Jimmy Kuzin káromkodásra használja. Janey Milburn néni viszont Isten orcájának fényességében jár mindennap, és ragyog tőle.

Ma estére már kiírtam magam, és lefekszem. Tudom, hogy egy csomó „fölösleges szó” van a naplómban – Mr. Carpenter szerint ez is irodalmi hibáim egyike.

„Pocsékolod a szavakat, lánykám, túl bőkezűen bánsz velük. Gazdaságosság és visszafogottság. Erre van szükséged.”

Természetesen igaza van. Az esszéimben és történeteimben megpróbálom alkalmazni a prédikációit. A naplómban viszont, amit rajtam kívül senki sem lát, halálomig semmiképp, szeretem elengedni magam.

Emily a csonkig leégett gyertyára pillantott. Tudta, hogy aznap este nem kaphat másikat – Elizabeth néni szabályai megmásíthatatlanok voltak –, így hát a kandallópárkány fölötti szekrénykébe tette a naplóját, letakarta a kihunyó tüzet, levetkőzött, és eloltotta a gyertyákat. A szoba lassacskán megtelt az olyan éjszaka halovány, kísérteties fényével, amikor a telihold kiviláglik a rohanó viharfelhők mögül. És amikor Emily készen állt, hogy becsusszanjon magas, fekete ágyába, képtelen ihlet szállta meg: egy ragyogó történet ötlete. Egy pillanatig vonakodva megborzongott, hiszen kezdett kihűlni a szoba, de nem hagyta nyugodni az ötlet. A matraca alá csúsztatta kezét, és elővarázsolt egy félig égett gyertyát, amelyet épp ilyen vészhelyzetekre tartalékolt.

Természetesen helytelen dolgot művelt.

Meggyújtotta a gyertyát, felhúzta a harisnyáját meg egy nagykabátot, és nekilátott az írásnak az egyetlen pislákoló gyertya mellett, amely sápadt fényoázist varázsolt a szoba árnyékában. Ebben az oázisban Emily fekete feje a napló fölé hajolt, s miközben teltek-múltak az éjszaka órái, és New Moon többi lakója mélyen aludt, ő egyre jobban didergett, de észre sem vette. Égett a szeme, kipirult az arca, és mint megannyi engedelmes dzsinn, úgy pattantak elő tollából a szavak. Amikor végül a megolvadt faggyútócsában sercegve kialudt a gyertya, Emily sóhajtva és reszketve tért vissza a valóságba. Két órára járt az idő, fáradt volt, fázott, ámde befejezte a történetét, és a legjobb volt, amit valaha írt. Eleget tett alkotói kényszerének, s mivel kiírta magából, a teljesség győzedelmes érzésével mászott be hideg fészkébe. A bömbölő vihar altatódala ringatta álomba.

Tartalom

Kiírja magából

Kamaszkor

Szemek az éjszakában

„Ahogyan mások látnak bennünket”

Jobb ma egy veréb

Minden kezdet nehéz

Pot-pourri

Bizonyíték hiányában

Páratlan pillanat

Egy őrült éjszaka

Magasságok és mélységek

A szénakazal sugallata

Mennyország

Az asszony, aki elfenekelte a királyt

Képtelenség

Sodrásban

Csókok csókja

Közvetett bizonyíték

„Fennkölt hangok”

A Vén John Házban

„Sűrűbb a víznél”

„Szeress engem, szeresd a kutyám”

Nyitott ajtó

Látomások völgye

Áprilisi szerelem

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Loósz Vera

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978 963 584 807 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License