Riley E. Raines:

Trizanton Pilótái

II.

Hecate, az engedetlen

© Bódis Éva, 2022

Korrektúra:

Hódosi Fruzsina

Borító:

Szebegyinszki Szilvia

… és a Pixabay szabadon felhasználható képei.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a bővített és rövidített kiadás jogát is. A műnek részletei sem közölhetőek, sem elektronikusan sem másmilyen formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-615-82025-1-0

Cím: 1133 Budapest

E-mail: bodiseva86@gmail.com

Online: https://rainesbooks.hu

TPH-01

– Esküszöm, ezért egyszer még agyonverem! – fogadkozott bosszúsan Ethan.

– Várd meg, amíg felgyógyul! – javasolta békülékeny hangon Tira.

– Utána nincs kifogásod?

– Valószínűleg tőlem is kikap még.

Ethan vett egy mély levegőt, hogy elfújja a fejéből a dühös gondolatokat. Automatikusan tette egymás után a lábait, és a szeme elé emelte a kezét, hogy a repülőtér betonjáról visszatükröződő, forró déli napfény kevésbé zavarja a látását.

Kimerítő napokon volt túl. Azóta, hogy alig egy hete áthelyezték a Ricofeld anyahajóra, minden a feje tetejére állt. Megkapta Trizanton legszuperebb harci gépét, majd az első bevetésén ripityára törte. Kénytelen-kelletlen közelebbről is megismerte azt a mitugrász karbantartót, aki évekkel ezelőtt megmentette az életét, és most, mintegy grátiszba, megmentette a robotját is. Még Tirának sem vallotta be, hogy mennyire hálás ezért Dionnak. Ami azt illeti, magának is csak vonakodva.

A rendhagyó körülményeknek köszönhetően azonban ezek az érzések hamar füstté váltak. Ethan még fel sem gyógyult rendesen a Humanoid első éles megmérettetése után, a következő bevetésen Dion kihasználta a kínálkozó alkalmat, és ő maga szállt fel a robottal. Ezzel nem csak azt bizonyította be, hogy menthetetlenül vakmerő, őrült, és senkire sem hallgat (Ethanre is csak akkor, ha nem tudja magától, hogy mi a jó fenét csináljon a csatamezőn), de sajnálatos módon azt is, hogy alkalmas a Humanoid irányítására.

Ilyen pilótából pedig kevés volt. Már lassan egy éve keresték a jelölteket Trizanton teljes lakossága körében, de eddig egyedül Ethan felelt meg. A vezetőség úgy döntött hát, hogy Dion Blackburnt előléptetik Humanoid-pilótává, és mivel eredetileg műszaki tisztként dolgozott, az átképzését is el kellett intézni.

Mégis, ki mást találhattak volna a megtisztelő feladatra, mint Ethan Harlandot, akiről három független pszichológus szakértő állapította meg, hogy különleges emberundoritisze miatt (valami más szakszót használtak a papíron) még a másodpilótával működő gépeket sem vezetheti?

Az igazolás senkit sem hatott meg. A tiltakozást meg sem hallották. Ethan Harlandot, aki minden egyes egypilótás gépre rekordidő alatt szerzett képesítést, akinek bevetési tapasztalata megszégyenítette a veteránokat, és aki több shinariai gépet szedett már le, mint a Ricofeld teljes pilótaosztaga együttvéve, még csak meg sem kérdezték, amikor döntöttek a sorsáról.

Megszokhatta volna már. Katona volt, ráadásul egy tizenhat éves katona. Se a hadnagyi rangja, se a kitüntetései nem jogosították fel arra, hogy a vezetőséggel vitatkozzon.

A látóterébe lassan bekúszott egy hatalmas robotlábfej, ez pedig kirángatta a fortyogó gondolatai közül. Hátulról közelítette meg a Humanoidot, és a sarkán lévő panelen beütötte az azonosítóját. Felvillantak a jelzőfények, de ez a napfényben nem volt igazán látványos.

– Egy pillanat, máris ellenőrzöm a rendszert – szólt bele a vonalba Tira. Ethan alig hallotta a mondat végét, mert két kifutópályával arrébb épp zajosan landolt egy járőrszolgálatból visszatérő Denevér. A gép nyitott szárnyakkal gurult végig a betonon. A Ricofeld anyahajó azonosítószáma virított rajta, a fülkéből pedig az egyik katonatársa integetett Ethannek.

Ethan nem intett vissza, nem akart más pilótákkal barátkozni. Elég volt neki, hogy épphogy megszokta volna a Ricofeldet, máris áthelyezték őt – és jóformán a teljes legénységet – a Merratin bázisra, mert az anyahajó olyan súlyos sérüléseket szenvedett a csatában, hogy azt csak a szomszédos hajógyárban tudták orvosolni.

– Várok – tájékoztatta Tirát, amint a Denevér elgurult mellette.

A HLC-11-es Humanoid nem maradhatott a Merratin-sziget repülőterének közepén. Dion, aki előző nap mindenki tiltakozása ellenére felvitte a gépet, és eleinte szörnyen ügyetlenül, majd egészen tűrhetően harcolt vele, a lehető legrosszabb helyen parkolta le a robotot. Akkor még az volt a legfontosabb, hogy ne zuhanjon le, és a rendkívüli helyzetre való tekintettel még Ethan sem emelt kifogást, így Dion manővere két kifutópályát is elfoglalt. A húsz méter magas, páncélos lovagra emlékeztető robotnak különben is jobb helye lett volna a bázis hangárában, mert meg kellett javítani a bevetés után, és minden szükséges szerszámot ott tároltak.

A közel kilencven tonnás gépet nem lehetett csak úgy feldobni egy utánfutóra, ugyanakkor Ethan sem kívánkozott vissza a vezetőülésbe. A robot mozgásképes maradt ugyan a légi csata után, viszont a bal karjából egy rakéta kirobbantott egy darabot. A gép vezérlése úgy működött, hogy amint a rendszer felébredt, szinkronizálta az embert és a gépet. Voltaképpen eggyé váltak. Ethannek többek között ezért nem akaródzott beszállni a pilótafülkébe – nem akarta a saját testében érezni a robot sérüléseit.

Csak azután indult el, hogy Tira – aki többek között a pilótafülke programozásáért is felelt – megoldotta, hogy a vezérlőrendszer a visszacsatoláskor figyelmen kívül hagyja a hiányosságokat. A fiúnak még így sem lett volna szabad beszállnia. A pár nappal ezelőtt keletkezett sebei még mindig nem gyógyultak be tökéletesen, és azokat is épp ennek az átkozott szerkezetnek köszönhette. Csak néhány órája szedték ki belőle a varratokat, és a karján vastagon bepólyálták a felszakadt sérülést – elvégre ő sem volt képes a tegnapi riadó hallatán a fenekén maradni, és jobb híján egy Denevérrel vette ki a részét a csatából. A kötés egy kicsit megnehezítette az előtte álló feladatot. De ha harcolni nem is, azért pár lépést már meg tudott tenni a Humanoiddal.

– Innen úgy fest, hogy minden rendben. Mehetsz – adta meg az engedélyt Tira.

– Vettem – nyugtázta Ethan, és felszállt a pilótafülke mellől lógó felvonóra, hogy felvitesse magát a tizenhét méteres magasságba.

Ahogy becsukta az ajtót és beállt a helyére, a vezérlés egy csapásra felébredt. Ethan mozdulatlanul, a szívének dobbanásait számolva várta meg, amíg a csatlakozók a pilótaruha megfelelő pontjaira illeszkednek, és a sisak a fejére siklik. Hosszan engedte ki a tüdejéből a levegőt. Nem járt itt azóta, hogy lezuhant az első éles bevetése után – ami azt illeti, sokkal rosszabb állapotban adta át a gépet, mint most Dion –, és azóta nem egyszer megfordult a fejében, hogy soha többé nem jön a közelébe. Csakhogy ez már nem az ő döntése volt.

Kinyitotta a szemét.

– Ez szörnyen féloldalas – állapította meg. Lehet, hogy a robot nem jelezte a sérülést, de a bal karját nemhogy mozgatni nem tudta, de úgy érezte, mintha nem is létezne. Mintha egyszerűen nem tartozna a testéhez.

– Tudom. Csak pár lépés az egész – biztatta Tira.

– Hát ilyen állapotban biztos nem fogok felszállni vele… – mondta Ethan, és körülnézett. A fényben fürdőző repülőtéren mászkáló alakok apró, zöld és narancssárga bogarakká zsugorodtak. Az oldalt, a szabad ég alatt parkoló Denevéreket akár fél kézzel fémgalacsinná gyúrhatta volna.

– Egész jók az értékeid – jegyezte meg váratlanul a nő.

– Egész jók…? – kérdezett vissza elégedetlenkedve Ethan. – Ezt meg hogy érted?

– Mármint ahhoz képest, hogy Chloe megsérült.

Ethan úgy érezte, mintha váratlan túláram cikázott volna végig a hiányos végtagjain.

– Tira! – csattant fel, és a használható keze önkéntelenül is ökölbe szorult. – Ne kezdd te is! Elég, ha azt az idiótát nem tudom leszoktatni róla. Ez a HLC-11-es Humanoid, és kész!

A nő elnevette magát, de nem válaszolt. Ethan jobb híján magában morogva indult el a hangár felé. A léptei alatt meg-megreszketett a föld.

– Óvatosan, ne törd fel a betont! – figyelmeztette Tira.

– Vettem – ismételte Ethan. A következő lépését már annyira vigyázva tette meg, amennyire csak képes volt rá. – Mikorra ígérik a javítást?

– Legkorábban két nap múlva – érkezett a bosszantó válasz.

– Mi? Mi tart annyi ideig? Három nap alatt gyakorlatilag a nulláról összerakták! – méltatlankodott a fiú.

– Még az alkatrészek sincsenek itt, és a fegyverzeted is hiányos – tájékoztatta higgadtan Tira.

Ethan hallgatagon beleegyezett, és felírta magában, hogy ha azt a mitugrászt kivonják a műszaki személyzet létszámából, akkor több csoda már nem fog történni a hangárban. Elvégre Dion volt az, aki a végkimerültségig hajszolta a személyzetet, hogy három nap alatt összerakjanak egy működő Humanoidot.

– Legalább kiderült, hogy a rakétavető és a gépfegyver nélkül sem haszontalan – összegezte Tira. – A tesztelést befejezettnek tekinthetjük. Nem is mondtam még, hogy központilag engedélyezték a használatát.

– Végre egy jó hír – mondta a fiú kevés meggyőződéssel, holott ez valóban jó hír volt. Ezek szerint a kutatólaborban töltött négy hónapja nem veszett kárba, a haditudósok megadták az engedélyt a Humanoid további bevetéseire. Mellesleg az engedély egy kicsit később jött, mint az új pilóta kiképzésére vonatkozó parancs, úgyhogy Ethan nem is akarta tudni, mekkora káosz lehet odafent.

– Sokat segített, hogy Dion felvitte, és veled ellentétben nem törte össze teljesen – tette hozzá Tira.

– Ez övön aluli volt – nyögött fel a fiú.

– Legalább nem kell nyúznom a szimulátoros tesztekkel. Tehetséges pilóta. Végül is sikerült leszednie három sáskát – merengett tovább Tira, teljesen figyelmen kívül hagyva Ethan méltatlankodó mordulásait. A fiú nem bírta tovább.

– Miután az egyiket lefegyvereztem a kedvéért, a másodiknál pedig diktáltam, hogy mit csináljon. És ha nem súgok neki, akkor első körben kilő az űrbe, és ottmarad – elemezte Ethan. Tira felkacagott, de nem válaszolt, úgyhogy a fiú zavartalanul folytatta. – Azt se tudta, hogyan váltson irányt. Életében nem fogott még kardot, szerintem látni is csak képen látott. Olyan amatőr hibákat követett el, hogy csodálkoztam, hogy a vezérlés nem kapcsolt át magától robotpilótára.

– Öt perc után megbíztál benne annyira, hogy berepülj mögé – emlékeztette a nő.

– Mert a gravitonnal fel tudott gyorsítani. Vészhelyzet volt – védekezett Ethan, és beszéd közben szemügyre vette a hangár bejáratát. A kapu nyitva állt, Ethan tudta, hogy normális esetben hatalmasnak látná, most mégis szűkösnek tűnt.

– Vészhelyzet vagy sem, attól ez még részedről is óriási felelőtlenség volt – szögezte le Tira.

– Most hogy van? – váltott témát Ethan. Azt akarta hallani, hogy Dion még mindig szédül, hogy megfogadta, hogy többé nem ül Humanoidba, még ki sem kelt az ágyból, és ugyanolyan súlyos tünetei vannak, mint minden normális embernek voltak a tesztek során. A válasz azonban nem váltotta be a reményeit.

– Állítása szerint jól. Itt áll mellettem.

– Mióta? És mennyit hallott? – kérdezte döbbenten Ethan. Biztos volt benne, hogy az a mitugrász a beszélgetés elején még nem volt ott.

– Épp eleget – válaszolt fanyarul Dion.

Ethan erre inkább nem is felelt. Kétrét hajolt, hogy beférjen a hangárkapun. Az egyik karbantartó – Ethan már találkozott vele a Ricofelden – a fal melletti fedezékből integetve mutatta meg, hogy hová álljon. A fiú óvatosan egyenesedett ki. Ennek a hangárnak valamivel nagyobb volt a belmagassága, mint a hajón lévőé, úgyhogy nem kellett tartania tőle, hogy bármelyik pillanatban beverheti a fejét a felette futó sínekbe.

– Ha végeztél, a kis tárgyalóban várunk – tájékoztatta Tira.

– Vettem – nyugtázta Ethan. Nem akarta tudni, hogy a nő miért éppen oda invitálta.

Amint kikapcsolta a HLC-11-est, megkönnyebbült egy kicsit. A bal karja elzsibbadt. Megtornáztatta, hogy visszatérjen belé az élet. Úgy vélte, sikeresen meggyőzött mindenkit, hogy a balesete után nem fél visszaülni a Humanoidba, de a kedve azért nem jött meg hozzá.

Dion megcsóválta a fejét. Csak a beszélgetés végét hallotta, de még így is nehezére esett csendben maradni – bár Tira már abban a pillanatban lepisszegte, ahogy belépett. Most már legalább nem fájt a feje és nem is szédült. Egynapos pihenéssel kiheverte a Humanoid vezetése okozta fáradalmakat. A csatára már csak a bőrén lévő, kerek, piros foltok emlékeztették, a vezérlőrendszer csatlakozóinak mementói, de már azok is kezdtek elhalványodni.

– Indulhatunk – állt fel Tira a számítógép mellől. – Ethan hamarosan odaér.

A fiú bólintott, és igyekezett jó képet vágni hozzá, pedig méltatlannak érezte Ethan kritikáját. De nem akart panaszkodni. Ismerte már annyira ezt a pokrócot, hogy tudja, a becsmérlő szavak milyen könnyen kicsúsznak a száján.

Miközben Tira kiterelte a dolgozószobából, Dion vágyakozva gondolt rá, hogy hamarosan milyen komoly munka veszi kezdetét a hangárban, hiszen Chloe bal karját mihamarabb meg kellett javítani. Szívesen csatlakozott volna a karbantartókhoz. Még ha nem is a megszokott helyén, de ismerős környezetben tartózkodhatott volna, ahol pontosan tudja, hogy mit várnak el tőle, és azt is, hogy megfelel ezeknek az elvárásoknak.

A kis tárgyaló, ahogy Tira nevezte, a szomszédos épületben volt. Ethannel egyszerre értek oda – a pilóta a karját tornáztatta, és amint megpillantotta őket, az arca mogorva fintorba torzult.

– Ez volt az utolsó, hogy rendet raktam utánad! – mordult rá Dionra.

– Te beszélsz? – vonta fel a szemöldökét a megszólított. – Három napig nem aludtam miattad, amikor összetörted Chloét!

– Nem nekem volt sürgős a javítás.

– Hát kinek?

– Befejezni! – dörrent rájuk Bill, a ricofeldi pilóták parancsnoka a tárgyalóterem ajtajából. – Tanuljatok meg viselkedni! Ha meg mindenképp ki akarjátok nyírni egymást, akkor most essünk túl rajta!

– Én még ráérek – vetett Ethan egy lapos oldalpillantást Dionra, majd Bill mellett elhaladva bemasírozott a tárgyalóterembe.

– Az ég szerelmére… – motyogta Tira.

Dion előreengedte a nőt, és utolsóként lépett be. Négyesben voltak idebent, de ez a szoba nem is lett volna alkalmas több vendég fogadására. Középen egy bőrkanapé, két fotel, és a köztük lévő dohányzóasztal uralta a teret, oldalt iratokkal megpakolt szekrények sorakoztak.

Mire Dion vagy akár Ethan észbe kaphatott volna, a két felnőtt elfoglalta a foteleket. Bill széles mozdulattal kínálta hellyel a fiúkat. Dion Ethanre sandított, és az arcából kiolvasta, hogy neki sincs ínyére a helyzet. Fel nem foghatta, hogy mivel haragította őt magára, hiszen Ethan nem is olyan rég még egészen emberi hangon tudott hozzá szólni. Ennyire nagy bűnt követett volna el azzal, hogy nem vitte be Chloét a hangárba?

Ahogy a fiúk végül helyet foglaltak a kanapé két átellenes szélén, Bill ragadta magához a szót.

– A legjobb lesz, ha az elején kezdem – fordult Dionhoz. – Biztosan nem mondok újdonságot azzal, hogy miután befejeződik a kiképzésed, én leszek a parancsnokod.

Dion meghökkent egy pillanatra. Nem gondolt még bele a történteknek ezen vonzatába. Ezt a férfit csak látásból ismerte, és eddig soha nem kapott tőle különösebb figyelmet. Mérhetetlenül szimpatikusabbnak találta, mint Ethant, ugyanakkor nem igazán tudta, hogy hányadán állnak.

– Addig azonban adminisztratív okok miatt sem a rangod, sem a beosztásod nem változik – folytatta Bill, majd Tirához fordult. – Mennyi ideig tart felkészíteni?

– Elméletben négy hónap, de… – válaszolt a nő, de Ethan félbeszakította.

– Egy év. Legalább. Amilyen béna…

Dion felmordult a kritika hallatán, és megpróbált közbeszólni, de Bill megelőzte.

– Nem, az túl hosszú. Négy hetet kaptok.

– Négy hetet?! – hördült fel Ethan – Még a laborban sem képeznék ki ennyi idő alatt!

– A laborról szó se lehet, Blackburnre itt van szükség. Beszéltem a műszaki vezetővel, de senki nincs a karbantartók között, akire teljes mértékben rá mernék bízni a Humanoid javításait. Ha nem is fog a hangárban dolgozni, attól még ellenőriznie kell a munkálatokat.

– Oscar Stratowe megbízható ezen a téren – vetette közbe Dion, felhozva a csapatának legjobb és legtapasztaltabb emberének nevét. A volt csapatának, jutott eszébe, és egyáltalán nem villanyozta fel a tudat.

– Csak azzal a feltétellel vállalta el a műszakvezetést, ha átadás előtt te is megnézed a robotot – világított rá Bill.

Ez azért egy kis fénysugarat csempészett Dion jövőjébe. Ethan sötéten pillantott rá, de csak halkan tett megjegyzést.

– Nem lesz ideje rá.

– Majd kap rá napi tíz percet – legyintett Bill, majd Ethan szemébe nézve folytatta. – Jut eszembe, melyik gépet is vitted fel legutóbb?

– A BLA-73-ast – válaszolt Ethan.

Dion már nyitotta a száját, hogy kimondja Bella nevét, de végül megfékezte a nyelvét. Fogalma sem volt, hogy Ethant utasították rá, vagy a saját választása volt, hogy épp azzal a gépmadárral vívja meg a tegnapi csatát, amelyet Dion előzőleg kicsit kreatívan javított meg, de kifejezetten örült neki, hogy így alakult. Egy kevesebb extrával felszerelt Denevérrel még talán Ethan is hamarabb kényszerült volna leszállásra.

Bill a következő kérdését már Dionhoz intézte.

– Te javítottad meg, miután lezuhant, igaz?

– Igen… – bólintott a fiú, és örült, hogy a téma végre nem a gyengeségeit és az elkövetkezendő, szenvedéssel teli időszakot taglalja. – A többiek ki akarták dobni. Nem sok maradt belőle.

– Emlékeim szerint ellőtték az egyik szárnyát, és a pilóta a Ricofeldnek ütközött vele. Azóta nem vittük fel azt a Denevért. Fogalmam sincs, hogy ki engedélyezte, hogy változtass a gépen, de kérem a terveket, és továbbítom a fejlesztőkhöz.

– A kutatólabor bekérte a Humanoid módosításait is – tette hozzá Tira.

Dionnak elkerekedett a szeme.

– De… A terveket…?

– Csináltál egyáltalán tervrajzot? – tapintott a lényegre Ethan. Dion megrázta a fejét.

– Csak papíron van meg néhány firka… azok is valahol a Ricofelden.

– Jellemző – nyugtázta Ethan, és az arcán kaján vigyorral dőlt hátra. Dion gyilkosnak szánt pillantást vetett rá, de erre csak még szélesebbé vált a fiú arcán tündöklő mosoly.

– Mi változott a Humanoidon? – kérdezte Bill, elejét véve az újabb vitának.

– A lézert állítható erősségűvé tette, a pajzsot közelebb húzta a páncélhoz és nagyobb teljesítményűvé varázsolta, és kilincset szerelt a pilótafülke ajtajára – foglalta össze Tira azokat a fejlesztéseket, amelyeken Dion hosszú órákat töprengett.

– Ez utóbbi csak azért kellett neki, hogy bármikor fel tudja törni – jegyezte meg epésen Ethan.

– Nem. Azért kellett, mert valaki beszorult egy totálkáros robotba – vágott vissza Dion.

– Ne kezdjétek megint! Este nyolcra legyen az asztalomon a Denevér tervrajza! – vágta el Bill.

– Rendben – egyezett bele Dion, és a mellette ülő sztárpilóta miatt igyekezett nem kimutatni, hogy mennyire fellelkesíti a feladat. A tervrajz elkészítéséhez mindenképpen meg kellett látogatnia Bellát a hangárban.

– A Humanoid terveit is várom – tette hozzá Tira.

– Az gyorsan meglesz – vágta rá Dion, de nem fejtette ki, hogy arra legalább tisztán emlékszik. – És mikor kezdjük a kiképzést?

– De sürgős! – kúszott egy gonosz vigyor Ethan arcára.

– Nem tőled kérdeztem!

– Pedig a fizikai kiképzést én fogom tartani. Rád fér, amilyen vézna vagy…

– Nem vagyok vézna!

– Na, ne mondd! – mondta Ethan. – A Humanoid kardját egy kézzel kell forgatni, hogy lőni is tudj mellette, de te két kézzel is alig bírtad el.

– Az… az rajtam múlt? – kérdezte zavartan Dion, és Tirára nézett abban a reményben, hogy tőle sértegetés nélküli választ kaphat.

– Részben igen – bólintott a nő. – A robot megsokszorozza az erődet, de egyáltalán nem mindegy, hogy mekkora erőt sokszoroz meg – mosolyodott el Tira.

– De a graviton…

– Annak nincs sok jelentősége a kard tehetetlenségének szempontjából, még nulla gravitációnál sem könnyű meglendíteni, főleg, mivel nem tudod hol megvetni a lábad – szólalt meg Ethan, mintha élvezné, hogy kioktathatja a fiút, pedig a „tehetetlenség” szó kifejezetten idegennek hangzott a szájából. Mintha bemagolta volna a szöveget. – Ráadásul egy csata közben csak töredékmásodpercekig van súlytalanság, ha a körülmények úgy kívánják. A gravitonnal a pilóta csak meghatározza a gravitáció irányát és erejét.

– Akkor már értem, miért hiszed azt, hogy te vagy a világ közepe.

– Mit mondtál? – kérdezte Ethan, pedig ökölbe szorult keze volt rá a bizonyíték, hogy tisztán hallotta a sértést.

– Megyek őröket toborozni az edzéseitekre – jegyezte meg Bill, és felállt.

– Felesleges, nélkülük is agyon tudom verni ezt a mitugrászt – fenyegetőzött Ethan.

– Hát épp ez az… – csóválta meg a fejét a parancsnok, mielőtt kilépett volna a tárgyalóból. Dion esküdni mert volna rá, hogy a visszafojtott nevetéstől reszketett meg a válla.

TPH-02

Dion kifejezetten otthonosan érezte magát, amint a farmert és a pólót karbantartói kezeslábasra, az edzőcipőt munkavédelmi bakancsra cserélve belépett a javítóhangárba. Mélyen beszívta az ismerős gépolaj-, benzin- és kerozinszagot, a fülét betöltötte a motorok és szerszámok kopácsolása, bőgése és nyikorgása, és a mindezt túlkiabáló karbantartók egymásnak címzett jó és kevésbé hasznos tanácsai. A Merratin bázison szűkösen fértek el a Ricofeld Denevérei, elvégre itt normál esetben csak két géppárt tároltak, és a frontvonalról visszatérő egységek javítását végezték. A legutóbbi csata után viszont majdnem minden Denevér szervizre szorult. Erre nagyrészt a hajó személyzetét fogták be, úgyhogy Dion sok ismerős arcot látott. Néhányan integettek neki, mások összesúgtak, amíg Bellát keresve elsétált mellettük.

A fiú a hangár túlsó végében találta meg a kedvencét. A gép nem volt egyedül. Trevor, a Ricofeld műszaki részlegének vezetője állt előtte, és épp egy huszonhatos villáskulccsal vakarta a fejét. Dion elmosolyodott magában, és megköszörülte a torkát. Trevor azonnal megpördült a tengelye körül, és a fiúra szegezte a fegyvernek is beillő szerszámot.

– Hát itt vagy! – kiáltott fel. – Épp érted akartam küldetni. Bill Montgomery azzal riogatott, hogy már vissza se jössz, mert áthelyeztet a pilótái közé! Egyébként is! Hogy gondoltad te ezt? Nem azért bíztam rád azt az óriást, hogy felelőtlenül röpködj vele!

Dion kikerülte a rászegeződő fémdarabot. Trevor feddő szavainak élét elvette a szája sarkába kunkorodó, büszke kis mosoly.

– Bocsánat. Vészhelyzet volt – vigyorodott el a fiú is.

– És igaz? Tényleg pilótát faragnak belőled? – kérdezte Trevor.

– Nagyon úgy tűnik, de még nem helyeztek át. És egyébként sem megyek sehová, helyben lesz a kiképzés – igyekezett megnyugtatni Dion az öreg karbantartót.

– Reméltem is! – nyugtázta a férfi. – Ezzel meg mit műveltél? – lendítette a csavarkulcsot Bella irányába.

– Felturbóztam egy kicsit – összegezte a fiú.

– Kicsit?!

Dion a Denevérre pillantott. A légterelő oszlopok még mindig nyitva voltak, Ethan nem zárta le őket a landolás után.

– Így könnyebb manőverezni vele – világított rá, miközben a gyors léptű Trevort követve megkerülte a gépet.

– Átkötötted az egész rendszert! – morgolódott Trevor. – Se a hajtóművek felfüggesztése, se az egymáshoz való távolságuk se stimmel a régivel. A légterelőket pedig végképp nem értem.

– Azokat ráhangoltam a kormányra, a megfelelő szögben dőlnek meg még akkor is, ha az egyik hajtómű megsérül – magyarázta Dion.

– És ez mi? – mutatott Trevor az egyik sugárhajtómű rögzítésére.

– Ezt el is felejtettem! – csapott a homlokára a fiú, majd elvigyorodott. – Függőleges helyzetben pár fokot elmozdul, és így kiegyensúlyozza a gépet. A pilóták panaszkodtak rá, hogy ha túl meredeken emelkednek velük, akkor a Denevérek visszarántanak.

– Ez is rá van hangolva a kormányra, mi? – érdeklődött a műszakvezető.

– Persze – bólintott Dion. – De ez automatikusan működik. A légterelőket elrejtettem, mert lehet, hogy nem tudja mindenki használni… Ugyanazt a manővert finomabban kell végrehajtani velük.

– Ki fog ezzel repülni egyáltalán…? – érdeklődött a férfi, és végigmérte a Denevért.

Dion meglóbálta a kezében tartott digitáblát, amelyre a tervrajzot akarta felvinni. Trevorral ellentétben, ha csak tehette, nem bajlódott papírokkal.

– Bill azt akarja, hogy mindenki ilyennel repüljön. Azt mondta, beküldi a módosításokat a laborba. Csak az a baj, hogy semmi nincs dokumentálva belőlük.

– Elhagytad? – vonta fel a szemöldökét Trevor.

– Nem volt mit elhagynom – motyogta olyan halkan Dion, hogy Trevornak közelebb kellett hajolnia, ha érteni akarta.

A férfi rosszallóan megcsóválta a fejét, és a fiú kezébe nyomta a villáskulcsot.

– Akkor magatokra is hagylak titeket, inkább nem nyúlok hozzá a masinádhoz. Javítsd meg a leszakadt hajtóművet is!

– Rendben – bólintott a fiú, ismét megtalálva a hangját. Megvárta, amíg Trevor eltávolodik, és csak utána vigyorgott rá a gépmadárra. – Örülök, hogy újra látlak, Bella.

A Denevér semmi jelét nem mutatta, hogy felismerte volna a megmentőjét, Dion pedig nem vette zokon, amiért egyoldalúra sikerült az üdvözlés. A digitáblát biztonságba helyezte, a villáskulcsot elektromos szerszámokra cserélte, és hozzálátott a javításhoz.

Ethan szeretett volna lopni néhány magányos órát, amíg még volt rá lehetősége, hiszen úgy számította, hogy másnaptól neki sem marad túl sok szabadideje. Dion kiképzése kemény munkának ígérkezett. Úgy döntött, hogy elég volt az ismerkedésből, és véletlenül sem szeretett volna belefutni a többi pilótába, így a szobája felé vette az irányt. Tira a negyvenhetes szobaszámot ígérte neki – és sajnálatos módon annak a mitugrásznak is. Úgy festett a dolog, hogy bárki is helyezte el őket, egészen komolyan gondolta, hogy a két Humanoid-pilótának egy légtérben kell töltenie még a pihenőidejét is. Ethan első körben a parancsnokra gyanakodott, elvégre Bill nem először határozta volna meg, hogy hol éjszakáznak a beosztottjai.

Ethan benyitott a szobába. A helyiség nem volt sokkal nagyobb, mint az anyahajón lévő kabin, bár itt legalább normális méretű emeletes ágyat kaptak, és mellette még egy mosdó és két apró íróasztal is tartozott a lakrészhez. Citromos szappan illata terjedt a levegőben, keveredve a fertőtlenítő csípős szagával. Az ágy mögött nagyméretű, függöny nélküli ablak nézett egy közeli, dús lombú bükkfára és azon túl az egyik hangár koszos, szürke falára. Nem volt valami első osztályú kilátás, de a tenger egyhangú kékje után legalább némi változatosságot jelentett.

Csakhogy nem Ethan volt az első látogató idebent. Az egyik beépített szekrény ajtaja félig nyitva függött a semmiben. A felső ágyról egy farmernadrág szára és egy póló ujja lógott le. Az ágy végében egy pár hanyagul ledobott edzőcipő éktelenkedett.

– Ezt nem hiszem el – morogta Ethan. Miután Dion lelépett a tervrajzokra hivatkozva, Tira megkérte, hogy viselkedjen vele egy kicsit barátságosabban, ha már a fentiek ragaszkodnak ehhez a kiképzéshez. A nő meglátása szerint a rendelkezésükre álló négy hetet nem tölthették kizárólag veszekedéssel. De hogyan legyen barátságos olyasvalakivel, aki még a ruháit sem képes elpakolni szem elől?

Kedve lett volna azonnal visszarángatni a mitugrászt, és rendet tetetni vele a szobában. Csak az tartotta vissza, hogy nem akarta összekoszolni az egyenruháját a hangárban.

Leült az ablakhoz közelebb eső íróasztal mellé. Élvezte a viszonylagos csendet – a vékony falakon áthallatszott a többiek beszélgetése, odakintről pedig a hangárból érkező ricsaj szűrődött be. Az effélékéhez már réges-rég hozzászokott, úgyhogy ezúttal sem zavartatta magát. Bekapcsolta a Tirától kapott laptopot, és nekilátott, hogy kidolgozza az edzéstervet a leendő pilótatársa számára.

TPH-03

Dion halkan nyitott be a szobába, arra számítva, hogy Ethan már alszik, de efelől csalódnia kellett. A pilóta már az ágyon feküdt, de a szeme megcsillant a folyosóról beszűrődő fényben, és amint Dion belépett, nem is állta meg szó nélkül.

– Nem voltam elég világos? Holnap kezdődik a kiképzésed. Reggel ötkor keltelek.

– Még csak két óra van – nyugtázta Dion. Felőle akár lehetett volna öt is, előzőleg annyira belemerült a munkába, hogy szokása szerint megfeledkezett az idő múlásáról. Délután ötre végzett Bella javításával és a tervrajzokkal is, és addigra továbbított minden fejlesztést Billnek és Tirának is. A Humanoid módosításaihoz puskáznia sem kellett. A kötelező körök után pedig átsétált Chloe búvóhelyére.

Hihetetlenül jó érzés volt a karbantartótársaival együtt dolgozni, pedig közülük csak Joanna ugrott a nyakába, a többiek inkább a fogdába utalták volna be. Még a kiképzés réméről is megfeledkezett. Chloe pilótafülkéje sem csábította már, a robot most ismét csak egy javításra szoruló óriás volt. Rendbe kellett hozniuk a karját ért sérülést, és ha már benne voltak a munkálatokban, a teljes fegyverzetet is felszerelték. A többiek talán ki akarták használni, hogy Dion még velük van, és fejből rakja össze a gépfegyvert, mert egyikük sem kezdett a túlórára panaszkodni, és csak rövid időre hagyták ott a hangárt, amíg megvacsoráztak, utána viszont újult erővel folytatták a munkát. Joanna még az utolsó órák ásítozása közepette is példásan kapcsolta össze a vezetékeket, Joel és Colin pedig, ha épp sikerült Dion közelébe kerülniük, a bevetésének részleteiről kérdezgették. A végére már Oscar sem akarta mindenáron rács mögött látni.