A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Scott Westerfeld: Leviathan

Simon Pulse, 2010

Fordította: Kleinheincz Csilla

Text copyright © 2009 by Scott Westerfeld

Illustrations Copyright © 2009 by Scott Westerfeld

Published by arrangement with Jill Grinberg Literary Management LLC. All rights reserved.

First published by Simon Pulse, an imprint of Simon & Schuster’s Children’s Publishing Division.

Illustrations by Keith Thompson

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla, 2024

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Márton Zsófia

Szerkesztő: Uzseka Norbert

Borítódizájn © Vass Richárd, 2024

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Varga Virág

ISBN 978-963-432-265-8

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

New York-i íróköröm tagjainak,
amiért tudják, milyen fontos a mesterségünk

Első fejezet

Az osztrák lovak megcsillantak a holdfényben, lovasaik derekukat kihúzva, karddal kezükben ültek a hátukon. Mögöttük két sor dízelmeghajtású lépegető állt tüzelésre készen, ágyújukat a lovasság fölé irányozták. A harcmező közepén egy zeppelin cirkált a senkiföldje fölött, fémbőre csillogott.

A francia és brit gyalogság erődítményeik – egy papírkés, egy tintásüveg és egy sor töltőtoll – mögött kuksolt, tudván, semmi esélyük az Osztrák–Magyar Monarchia hatalma ellen. Mögöttük azonban darwinista szörnyek sora tornyosult fenyegetőn, hogy felfalják azokat, akik visszavonulni merészelnek.

A roham már majdnem kezdetét vette, amikor Sándor herceg mintha meghallott volna valakit az ajtaja előtt…

Bűntudatosan az ágya felé indult – majd megtorpant, és a fülét hegyezte. Kint fák susogtak az enyhe szellőben, máskülönben csendes volt az éjszaka. Végtére is, Apa és Anya Szarajevóban voltak, a szolgák pedig nem mernék zavarni az álmát.

Sándor visszafordult az íróasztalához, és előretolta a lovasságot, arcán vigyor terült szét, ahogy a csata elérte csúcspontját. Az osztrák lépegetők sortüze véget ért, és most a bádoglovakon volt a sor, hogy végezzenek a túlerővel szembekerült, balsorsú franciákkal. Egy éjszakába telt megterveznie a támadást az Apa dolgozószobájából kölcsönvett birodalmi taktikai kézikönyv segítségével.

Neki is kijár a szórakozás, amíg a szülei katonai manővereket szemlélnek meg! Könyörgött, hogy őt is vigyék magukkal, hadd lássa a valóságban is az elmasírozó katonák sorait, hadd érezze az összegyűlt harci gépezetek moraját a csizmája talpán keresztül.

Természetesen Anya megtiltotta – a tanulmányai fontosabbak, mint holmi „parádék”, ahogy ő nevezte ezeket. Nem értette, hogy a katonai gyakorlatokból Sándor többet tanulhatna, mint a dohos, vén tanároktól és könyveikből. Nemsokára ő maga is ilyen gépet fog vezetni.

Végtére is, közeleg a háború. Mindenki ezt mondja.

Az utolsó bádoglovas éppen belerontott a francia vonalakba, amikor ismét halk nesz érkezett a folyosóról: mintha egy kulcscsomó zörögne.

Sándor megfordult, kilesett a hálószobája kétszárnyú ajtaja alatti résen. Árnyak mozogtak a holdfény pászmájában, aztán sziszegő suttogás ütötte meg a fülét.

Valaki épp az ajtó előtt állt.

Mezítláb, némán és sebesen átsietett a hideg márványpadlón, és sikerült ágyba bújnia, épp, mikor az ajtó nyikorogva kinyílt. Sándor összehúzta a szemét, sejtelme sem volt, melyik szolga kukkanthat be hozzá.

Holdfény ömlött be a szobába, a bádogkatonák felszikráztak az asztalon. Kecsesen és halálos csendben besurrant valaki. Az alak megállt, rábámult Sándorra, majd a komód felé osont. Sándor hallotta, ahogy a fiók reszelős hangon kinyílik.

Szíve hevesen dobogott. Egyik szolga sem merné meglopni!

De mi van, ha a betolakodó egy tolvajnál is rosszabb? Apja figyelmeztetése csengett a fülében…

Attól a naptól fogva, hogy megszülettél, vannak ellenségeid.

Az ágya mellett csengőzsinór függött, de a szülei lakosztálya üresen állt. Mivel Apa és a testőre Szarajevóban voltak, a legközelebbi őrök a trófeaterem másik oldalán strázsáltak, ötven méterre onnan.

Sándor a párnája alá csúsztatta kezét, míg ujjai rá nem találtak vadászkése hideg acéljára. Visszafojtott lélegzettel feküdt, a markolatot szorongatva, és apja másik mondását ismételgette.

A meglepetés értékesebb, mint az erő.

Újabb alak lépett be az ajtón, dobogó csizmában, pilótakabátjának fémkapcsai úgy csilingeltek, akár a karikára fűzött kulcsok. Az ismeretlen egyenesen az ágy felé trappolt.

– Ifiúr! Keljen föl!

Sándor elengedte a kést, és megkönnyebbülten sóhajtott fel. Csak a vén Otto Klopp volt, a gépmester.

Az első alak kezdte átfésülni a komódot, és ruhákat húzgált ki belőle.

– Az ifjú herceg mindvégig ébren volt – mondta halkan Volger vadgróf. – Egy jó tanács, fenség: amikor alvást színlel, jobb nem visszafojtani a lélegzetét.

Sándor homlokráncolva felült. A vívótanárának bosszantó tehetsége volt ahhoz, hogy átlásson minden szitán.

– Mit jelentsen ez?

– Velünk kell jönnie, ifiúr – motyogta Otto a márványpadlót vizsgálgatva. – A főherceg parancsa.

– Az apámé? Máris visszatért?

– Utasításokat hagyott – mondta Volger gróf ugyanabban a dühítő hangnemben, amit a vívóleckék során is használt. Az ágyra dobta Sándor egyik nadrágját és egy pilótazubbonyt.

Sándor félig felháborodva, félig zavartan bámult rájuk.

– Mint az ifjú Mozartnak – mondta halkan Otto. – A főherceg meséiben.

Sándor összevonta szemöldökét, és felidézte Apa kedvenc történetét a híres zeneszerző nevelkedéséről. Állítólag Mozartot éjnek évadján felverték a tanárai, amikor az elméje még nyers és védtelen volt, és zeneleckéket tukmáltak rá. Sándor mindezt meglehetősen tiszteletlennek tartotta.

A nadrágja után nyúlt.

– Csak nem egy fúgát kell komponálnom?

– Érdekes gondolat – jegyezte meg Volger gróf. – De kérem, siessen!

– Az istállók mögött egy lépegető várakozik, ifiúr. – Otto aggodalmas arcán egy mosoly halvány kísértete derengett fel. – Fenségednek kell a sisakba ülnie.

– Egy lépegető? – Sándor szeme tágra nyílt. A vezetés tanulmányainak azon részét képezte, amelynek kedvéért boldogan kiugrott az ágyából. Hamar a ruhájába bújt.

– Igen, az első éjszakai leckéje! – mondta Otto, és átadta Sándornak a csizmáját.

Sándor felhúzta, és fölállt, majd kivette a komódból kedvenc pilótakesztyűjét. Léptei visszhangozva kopogtak a márványpadlón.

– Csendesen! – Volger gróf a lakosztály ajtaja előtt állt. Résnyire nyitotta, és kilesett a folyosóra.

– Ki kell lopakodnunk, fenség – suttogta Otto. – Jó mulatság lesz ez a lecke! Mint az ifjú Mozart!

h

Hármasban osontak át a trófeatermen. Klopp mester továbbra is dübörgött, Volger némán suhant. A folyosót Sándor őseinek, az Ausztriát hatszáz éve uraló család tagjainak festményei szegélyezték, alakjaik megfejthetetlen arckifejezéssel bámultak le rájuk. Apja vadásztrófeáinak agancsai kusza árnyékokat vetettek, akár egy holdfényes erdő. Minden lépést felerősített a vár némasága, és Sándor fejében is kérdések visszhangoztak.

Nem veszélyes éjszaka lépegetőt vezetni? És miért tart velük a vívótanára? Volger gróf a lélektelen masináknál jobban kedvelte a kardokat és a lovakat, és nem sok türelemmel viseltetett az olyan közrendűek iránt, mint Otto. Klopp mestert viszont pilóta szakértelme, és nem a családneve miatt alkalmazták.

– Volger… – kezdte Sándor.

– Csendben, fiú! – szisszent rá a vadgróf.

Harag lobbant Sándorban, és majdnem kiszökött egy szitok a száján, még ha tönkre is tenné a lopakodás ostoba játékát.

Mindig ez történt. A szolgák számára talán „ifjú főherceg” volt, de a Volgerhez hasonló nemesek mindig emlékeztették a rangjára. Anyja közrendű vérének köszönhetően nem örökölhette a királyi földeket és címeket. Az apja talán egy ötven millió lakost számláló birodalom trónörököse, ám ő maga semmié.

Volger csupán egy vadgróf volt – a nevén nem voltak birtokok, csak egy kis erdő –, de még ő is felsőbbrendűnek érezhette magát egy udvarhölgy fiánál.

Sándor mégis csendben maradt, hagyta lehűlni indulatát, miközben átóvakodtak a hatalmas, sötét konyhákon. A többévnyi sértések megtanították rá, hogy visszafogja a nyelvét, és könnyebb volt lenyelnie a tiszteletlenséget, ha lépegetővezetés kecsegtette.

Egy napon elégtételt vesz. Apa megígérte. A házassági szerződést valamiképpen megváltoztatják, és Sándor vére is királyi lesz.

Még ha ez egyet jelent is a császárral való szembeszegüléssel.

Második fejezet

Mire elérték az istállót, Sándor egyedül attól félt, hogy orra bukik a sötétben. A hold még félig sem telt meg, a birtok vadászerdeje fekete tengerként nyújtózott a völgyben. Ezen az órán még Prága fényei is csupán parázsló sejtelemként pislákoltak.

Amikor Sándor megpillantotta a lépegetőt, halkan felkiáltott.

Magasabb volt, mint az istálló, két fémlába mélyen belesüppedt a nyergelőtér talajába. Úgy festett, mintha egy darwinista szörnyeteg lapult volna a sötétben.

Ez nem gyakorlómasina volt, hanem valódi hadigépezet, egy Küklopsz gyártmányú viharjáró. Hasába ágyút építettek, füstölőház nagyságú fejéről két MG–08-as géppuska nézett előre.

Sándor korábban csak fegyvertelen futókocsikat és négylábú gyakorlónaszádokat vezetett. Bár nem sokkal állt tizenhatodik születésnapja előtt, Anya mindig azzal érvelt, hogy még túl fiatal a hadigépezetekhez.

– Ezt kell vezetnem? – Sándor hangja megbicsaklott. – A régi futókocsim a térdéig sem ér!

Otto Klopp kesztyűs keze súlyosan megveregette vállát.

– Ne aggódjon, ifjú Mozart! Ön mellett leszek.

Volger gróf felkiáltott a gépbe, amelynek motorjai feldübörögtek, a föld megremegett Sándor lába alatt. Holdfény reszketett a viharjáróra terített álcaháló nedves levelein, az istállóból izgatott lovak nyihogása hallatszott.

A hasi csapóajtó kinyílt, és egy lánclétra zuhant ki belőle, esés közben kitekeredve. Volger gróf megragadta, hogy ne himbálózzon, majd a legalsó fémfokra lépett, hogy kiegyenesítse.

– Ifiúr, kérem!

Sándor felbámult a gépre. Megpróbálta elképzelni, ahogy átvezeti ezt a szörnyeteget a sötétségen, szétmorzsolva fákat, épületeket, bármit, ami szerencsétlenül az útjukba tévedne.

Otto Klopp közelebb hajolt.

– Az ön apja, a főherceg kihívást intézett hozzánk. Azt akarja, hogy ön képes legyen a hercegi őrség bármelyik gépét elvezetni, akár az éjszaka kellős közepén.

Sándor nagyot nyelt. Az apja gyakran mondogatta, hogy ha küszöbön áll a háború, jobb, ha a hercegi portán mindenki készültségben áll. És észszerűnek tűnt akkor gyakorolni, amikor anyja távol van. Ha Sándor felborul a lépegetővel, a legcsúnyább véraláfutások felszívódnak, mielőtt Zsófia főhercegné visszatér.

Sándor mégis habozott. A duruzsoló gépezet hasi csapóajtaja úgy nézett ki, mint egy harapáshoz lehajoló óriási ragadozó állkapcsa.

– Természetesen nem kényszeríthetjük fenségedet – mondta Volger kárörvendően. – Bármikor elmagyarázhatjuk az édesapjának, hogy ön túlságosan félt.

– Nem félek. – Sándor megragadta a létrát, és felhúzta magát. Kesztyűi megakadtak a fűrészfogas fokokban, ahogy elmászott a lépegető hasán húzódó, felszállást nehezítő tüskék fölött. Ahogy beért a gép sötét bendőjébe, orrát megütötte a petróleum és az izzadság szaga, a motorok ritmikus moraja vibrált csontjaiban.

– Isten hozta a fedélzeten, fenség! – mondta egy hang. Két férfi várt a tüzérek fülkéjében, acélsisakjuk csillogott. Sándornak eszébe jutott, hogy egy viharjárónak ötfős legénység dukált. Ez nem egy kis háromfős futókocsi volt. Csaknem megfeledkezett arról, hogy viszonozza a tisztelgésüket.

Volger gróf szorosan a nyomában mászott a létrán, ezért Sándor tovább kapaszkodott a parancsnoki fülkébe. Beült a pilótaülésbe, és már éppen beszíjazta magát, amikor Klopp és Volger követték.

Kezét a ballagókarokra helyezte, ujjaiban érezte a gépezet lenyűgöző, vibráló erejét. Különös volt elgondolni, hogy ez a két kis kar irányítja a lépegető hatalmas fémlábait.

– Teljes látómező – jelentette Klopp, teljesen kitekerve a látórést. A hűvös éjszakai levegő beáramlott a viharjáró fülkéjébe, és a holdfény tucatnyi kapcsolóra és karra hullott rá.

A négylábú naszádhoz, amelyet egy hónappal előtte vezetett, csak az irányítókar, egy üzemanyag-adagoló és egy iránytű kellett. Most azonban számtalan tű terült el előtte ideges bajuszként reszketve.

Mi célt szolgáltak?

Elszakította tekintetét az irányítószerkezettől, és kinézett a látórésen. A magasságtól megszédült, mintha egy szénapadlásról pillantott volna alá, hogy leugorjon.

Az erdő pereme csak húsz méterre sötétlett. Vajon azt várták, hogy keresztülvezesse ezt a gépet a sűrű fák és gyökerek között… méghozzá éjnek évadján?

– Ha ön is készen áll, ifiúr… – szólalt meg Volger gróf, máris unottan.

Sándor összeszorította állkapcsát, és eltökélte, hogy nem szolgáltat több alkalmat a szórakozásra ennek az embernek. Előretolta a karokat, mire a masszív Daimler hajtóművek zümmögése élesebbé vált, ahogy az acél alkatrészek mozgásba lendültek.

A viharjáró lassan fölemelkedett kuporgásából, és a talaj még távolabb került. Sándor most már ellátott a lombok fölött, egészen a sziporkázó Prágáig.

Hátrahúzta a bal kart, és előretolta a jobbat. A gép egy embertelenül nagy lépéssel mozgásba lendült, és visszanyomta őt a vezetőülésbe.

A jobb oldali pedál kicsit megemelkedett, ahogy a lépegető talpa a puha talajra ért, és megbökte Sándor csizmáját. Elfordította a ballagókarokat, és egyik lábáról a másikra helyezte a súlyát. A fülke úgy ingott meg, akár egy fára épült viskó az erős szélben, és minden óriási lépésnél előre-hátra imbolygott. Sziszegőkórus érkezett a hajtóművek felől, mérőműszerek táncoltak, ahogy a viharjáró pneumatikus ízületei megfeszültek a gépezet súlya alatt.

– Jó… kiváló – mormolta Otto a parancsnoki ülésből. – Azért vigyázzon a térdnyomásra!

Sándor lepillantott az irányítópultra, de sejtelme sem volt, miről beszélt Klopp mester. Térdnyomás? Hogyan lenne képes bárki szemmel tartani azokat a tűket anélkül, hogy az egész szerkezettel belerohanna egy fába?

– Jobb – mondta a férfi néhány lépéssel később. Sándor kábán bólintott, és öröm fogta el, amiért még nem buktatta fel a gépet.

Az erdő már előttük magasodott, sötét formák szövevényével töltötte meg a szélesre nyitott látórést. Elsuhantak az első csillogó ágak, végigverték a nyílást, hideg harmatzáporral fröcskölték be Sándort.

– Nem kellene felkapcsolnunk a reflektorokat? – kérdezte.

Klopp megrázta a fejét.

– Nem emlékszik, ifiúr? Azt játsszuk, hogy nem akarunk lelepleződni.

– Ocsmány egy módja az utazásnak – morogta Volger, és Sándor ismét eltűnődött azon, mit keres itt a férfi. Csak nem vívólecke következik ezután? Miféle harcos Mozartot akar belőle faragni az apja?

A fülkét megtöltötte a fogaskerekek csikorgása. A bal pedál Sándor talpának csapódott, és a masina baljósan előredőlt.

– Beakadt, ifiúr! – mondta Otto, és már lendült is a keze, hogy átvegye a karokat.

– Tudom! – kiáltotta Sándor, elforgatva az irányítókarokat. A gépezet lépés közben megakadt jobb lábát ledobbantotta, mire a térdízületből vonatfüttyként szökött ki a levegő. A viharjáró részegen megingott, és felbukással fenyegetett. Sándor hosszú másodpercekkel később érezte, hogy a gépezet súlya belesüpped a mohába és földbe. Hátranyújtott lábbal egyensúlyozott, akár egy vívó a kitörés után.

Mindkét ballagókart előretolta, mire a bal láb felrántotta, amibe belegabalyodott, a jobb pedig előrenyomult. A Daimler motorok felhördültek, a fémízületek sziszegtek. Végül remegés futott végig a fülkén a földtől elszakadó gyökerek reccsenésének kíséretében – a viharjáró fölemelkedett. Kiegyenesedett, akár egy féllábú csirke, majd ismét lépett egyet előre.

Sándor remegő kézzel kormányozta át a lépegetőt a következő néhány lépésen.

– Szép volt, ifiúr! – kiáltotta Otto, és összeütötte tenyerét.

– Köszönöm, Klopp – mondta Sándor szárazon, és érezte, ahogy verejték csorog az arcán. Keze szorosan a karokra fonódott, ám a gép már újra egyenesen járt.

Apránként megfeledkezett arról, hogy irányítókarokat mozgat, és a lépéseket úgy érezte, akár a sajátjait. A fülke hintázása a teste részévé vált, a fogaskerekek és a pneumatika ritmusa sem sokban különbözött a futókocsiétól, csak hangosabban dübörgött. Sándor még mintákat is felfedezett az irányítópult mutatótűinek rezgésében – némelyik minden lépésnél a piros tartományba rándult, majd visszalendült, ahogy a lépegető kiegyenesedett. Térdnyomás.

A gépezet puszta ereje azonban aggodalommal töltötte el. A motorokból származó hő összegyűlt a fülkében, az éjszakai szellő hideg ujjakkal furakodott be. Sándor megpróbálta elképzelni, milyen lehet csatában vezetni, amikor a látórés félig zárva a golyók és repeszek elleni védelemül.

Végül a fenyőágak elhúzódtak előlük, és Klopp azt mondta:

– Forduljon meg itt, ifiúr, és jobb lesz a járás.

– Ez nem Anya egyik lovaglóösvénye? – kérdezte Sándor. – Elevenen megnyúz, ha feltúrjuk! – Valahányszor Zsófia főhercegné egyik lova megbotlott egy lépegető lábnyomában, Klopp mester, Sándor és még Apa is napokig érezte a haragját.

Sándor mégis visszavett a gázból, hálásan a pillanatnyi pihenőért, és megállt a viharjáróval az ösvényen. Pilótazubbonya alatt fürdött a verejtékben.

– Minden szempontból kellemetlen, fenség – mondta Volger. – Ám szükséges, ha ma éjjel jól akarunk haladni.

Sándor Otto Klopphoz fordult, és összevonta a szemöldökét.

– Jól haladni? De hiszen ez csak gyakorlat. Nem megyünk sehová, nem?

Klopp nem válaszolt, a grófot nézte. Sándor levette kezét a karokról, és megfordult a pilótaszékkel.

– Volger, mi folyik itt?

A vadgróf némán nézte, és Sándor egyszeriben nagyon magányosnak érezte magát a sötétségben.

Felidézte apja intelmeit: néhány nemes úgy véli, hogy az ő vegyes származása a monarchiát fenyegeti. Egy napon a sértések rosszabbra fordulhatnak…

De ezek az emberek nem lehettek árulók. Volger ezerszer is a torkának szegezte a gyakorlókardot a vívóleckék során, no és a gépmester? Elképzelhetetlen.

– Hová megyünk, Otto? Magyarázza el tüstént!

– Velünk kell jönnie, fenség – mondta halkan Otto Klopp.

– Minél messzebb kell kerülnünk Prágától – tette hozzá Volger. – Az ön apjának parancsára.

– De az apám még csak nem is… – Sándor összeszorította a fogát, és káromkodott. Milyen tökfilkó volt, hagyta magát az erdőbe csalni az éjszakai vezetés ígéretével, akár egy cukorkára vágyó gyerek. A teljes háznép aludt, a szülei pedig Szarajevóban voltak.

Sándor karja még fáradt volt az erőfeszítéstől, hogy egyenesben tartsa a viharjárót, és a pilótaülésbe szíjazva még a kését sem húzhatta elő. Behunyta a szemét – a fegyvert a szobájában felejtette a párna alatt.

– A főherceg utasításokat hagyott – mondta Volger gróf.

– Hazudik! – kiáltotta Sándor.

– Bárcsak hazudnánk, ifiúr! – Volger a lovaglókabátjába nyúlt.

Sándort pánik öntötte el, és legyűrte kétségbeesését. Keze az ismeretlen irányítópult felé lendült, a vészjelző zsinórját kereste. Még nem lehetnek messze az otthontól. Valaki csak meghallja a viharjáró sivítását.

Otto felugrott, és lefogta Sándor karját. Volger egy flaskát húzott elő kabátja alól, és Sándor arcába tolta nyitott száját. Édes illat töltötte meg a fülkét, és elszédítette. Megpróbálta visszafojtani lélegzetét, úgy küzdött a nála nagyobb férfiak ellen.

Aztán ujjai ráleltek a vészjeltő zsinórjára, és meghúzták…

Klopp mester keze azonban már a karokon volt, és kieresztette a viharjáró levegőnyomását. A síp csak egy szánalmas, halkuló sipítást adott ki, akár egy tűzről lehúzott teáskanna.

Sándor még mindig küzdött, érzése szerint percekig visszatartva lélegzetét, végül azonban tüdeje fellázadt. Szaggatott levegőt vett, vegyszer éles szaga árasztotta el a fejét…

Fénylő pontok zápora hullott a műszerekre, és mintha súly emelkedett volna fel Sándor válláról. Úgy érezte magát, mintha kilebegne a férfiak markából, az ülés szíjai közül – a gravitáció vonzásából.

– Apám ezért a fejüket veszi – nyögte rekedten.

– Sajnos nem, fenség – mondta Volger gróf. – Az ön szülei mindketten halottak, ma éjjel ölték meg őket Szarajevóban.

Sándor kinevette volna az abszurd állítást, ám a világ oldalra csúszott alatta, és rázuhant a sötétség és a csend.

Harmadik fejezet

Ébredj, te mamlasz!

Deryn Sharp kinyitotta szemét… és hullámzó vonalakat pillantott meg egy légbestia teste körül – egy légáramlatokat bemutató ábrát. Fölemelte fejét az aeronautikai kézikönyvből, amelynek nyitott oldala az arcára ragadt.

– Egész éjjel fent voltál! – Bátyja, Jaspert hangja ismét a fülébe hasított. – Mondtam, hogy aludj!

Deryn óvatosan lehántotta arcáról a papírlapot, és összevonta a szemöldökét – az ábrát egy nyálfolt csúfította el. Eltűnődött, vajon ha a kézikönyvbe temetkezve aludt el, nem vándorolt-e az agyába még több az aeronautikából.

– Nyilvánvalóan aludtam, Jaspert, elvégre horkoláson kaptál.

– Ja, de nem az ágyban, ahogy illik. – A fiú körbejárta a kis, bérelt szobát a sötétben, és összeszedegetett egy tiszta aeronauta egyenruhát. – Azt mondtad, csak még egy órácskát tanulsz, de tövig égetted az utolsó gyertyánkat!

Deryn megdörgölte a szemét, és körülnézett a nyomasztó kis szobában. Mindig nyirkos volt, és érezni lehetett a lenti istállóból a lóhúgy szagát. Remélte, ez volt az utolsó alkalom, hogy itt kellett aludnia, akár ágyban, akár nem.

– Nem számít. A légierőnek saját gyertyái vannak.

– Persze, ha átmész a vizsgán.

Deryn megvetően fújt. Csak azért tanult, mert képtelen volt elaludni, félig az izgatottság miatt, amiért végre leteheti a kadétvizsgát, félig a rettegéstől, hogy valaki átlát az álcáján. – Ne aggódj, Jaspert! Átmegyek.

Bátyja lassan bólintott, arcán pajkos kifejezés suhant át.

– Igen, lehet, hogy a szextánsok és az aerológia mestere vagy. És talán le tudod rajzolni a flotta bármelyik légbestiáját. De van még egy próba, amit nem említettem. Nincs köze a könyvekben leírt tudáshoz – sokkal inkább a „levegőérzékhez”.

– Levegőérzék? – kérdezte Deryn. – Fel akarsz cukkolni?

– Ez a légierő sötét titka. – Jaspert előrehajolt, hangja suttogássá halkult. – A kicsapatást kockáztatom azzal, hogy elárulom egy civilnek.

– Olyan szemét vagy, Jaspert Sharp!

– Nem mondhatok többet. – Áthúzta fején begombolt ingét, és amikor arca újra előbukkant, vigyor terült szét rajta.

Deryn összevonta szemöldökét, még mindig nem volt biztos benne, hogy a fivére tréfál-e. Így is épp eléggé izgult.

Jaspert megkötötte aeronauta nyakkendőjét.

– Húzd fel a gúnyád, hadd lássuk, hogy festesz! Az a sok tanulás mind kárba vész, ha a ruhád nem győzi meg őket.

Deryn mogorván bámult a kölcsönzött ruhák halmára. A sok biflázással és mindazzal a háta mögött, amit még apjától tanult annak életében, a kadétvizsga gyerekjáték lesz. De mit sem számít, mi van a fejében, ha nem tudja a légierő nagyeszűit meggyőzni arról, hogy a neve Dylan, és nem Deryn.

Saját méretére szabta Jaspert régi ruháit, és meglehetősen magas volt – magasabb, mint a legtöbb kadétkorú fiú. A termet és az alak azonban nem minden. Egy hónap gyakorlás London utcáin és a tükör előtt meggyőzte erről.

A fiúknak volt még valamijük… valamiféle fesztelenség lengte körül őket.

Amikor Deryn felöltözött, megnézte magát egy elsötétített ablak tükrében. Szokásos képe nézett vissza rá: lány volt, és tizenöt éves. A gondos szabástól csak furcsán soványnak tűnt, nem fiúnak, hanem régi göncökbe bújtatott madárijesztőnek, amellyel a varjakat riogatják.

– Nos? – kérdezte végül. – El tudom adni magam Dylanként?

Jaspert tetőtől talpig végigmérte, de nem szólt semmit.

– Elég magas vagyok, hogy tizenhat évesnek adjam ki magam, nem? – könyörgött.

Bátyja végül bólintott.

– Ja, azt hiszem, elmegy. Csak szerencséd, hogy nincs említésre méltó cicid.

Deryn álla leesett, és gyorsan keresztbe fonta a karját.

– Te pedig egy rohadék vagy!

Jaspert fölnevetett, és hátba vágta.

– Ez a beszéd! A végén még úgy fogsz káromkodni, mint egy katona.

h

A londoni omnibuszok sokkal csicsásabbak voltak, mint a skóciaiak – és gyorsabbak is. Azt, amelyik a Wormwood Scrubs-i repülőtérre tartott, egy kétökörnyi széles vízilófajzat húzta. A hatalmas, erős állat még hajnalhasadás előtt a Scrubsig vitte őket.

Deryn kibámult az ablakon, a lombok mozgásából és a szélfútta szemétből próbált következtetni az aznapi időjárásra. A láthatár vöröslött, márpedig az Aerológiai kézikönyv azt állította: „Ha reggel vörös az ég, tengerész, óvatos légy”. De Apa mindig azt mondta, hogy ez csupán babona. Abból lehetett tudni, hogy felhőszakadás várható, hogy a kutyák füvet rágtak.

Nem mintha számított volna, ha esik – az aznapi vizsgák mind fedél alatt folytak. Azt a tudást tette próbára, amit a légierő az ifjú kadétoktól megkövetelt: a navigációról és az aerodinamikáról. Az eget fürkészni azonban biztonságosabb volt, mint a többi utas pillantásaiból olvasni.

Amióta csak felszállt a buszra Jasperttel, Deryn bőre viszketett a gondolattól, milyennek láthatják őt az idegenek. Vajon átláttak a fiúnadrágon és a rövidre nyírt frizurán? Tényleg fiatal újoncnak gondolták, aki a vizsgapályára tart? Vagy úgy festett, mint egy lány, akinek nincs ki a négy kereke, ezért a bátyja levetett ruháiban parádézik?

Az omnibusz következő megállója a Scrubs híres börtöne volt. A legtöbb utas leszállt, az asszonyok ajándékokat és bádogedényben ebédet vittek ott raboskodó férjeiknek. A rácsos ablakok látványától összeszorult Deryn szíve. Mekkora bajba kerülhet Jaspert, ha rosszra fordul a csel? Elvesztheti az állását a légierőnél? Akár még börtönbe is kerülhet?

Nem igazság, hogy lánynak született! Többet tudott az aeronautikáról, mint amennyit Apa valaha is Jaspert fejébe vert. Ráadásul a magasságot is jobban bírta, mint a bátyja.

A legrosszabb, hogy ha a nagyeszűek nem veszik fel a légierőhöz, az aznap estét ismét abban a borzalmas szobában töltheti, másnap pedig mehet is vissza Skóciába.

Anyja és nagynénjei ott vártak rá, abban a biztos tudatban, hogy nem fog működni ez az őrült ötlet, és alig várták, hogy Derynt ismét szoknyába és fűzőbe bújtathassák. Nincs több álmodozás a repülésről, nincs több tanulás, nincs több káromkodás! Ő pedig öröksége utolsó fillérjeit is erre a londoni útra költötte.

Ingerülten a busz elülső részében utazó három fiúra nézett, akik egymást lökdösték és idegesen nevetgéltek, ahogy a vizsgapálya felé közeledtek, boldogan, akár egy fészekaljnyi madár. A legmagasabb is alig ért fel Deryn válláig. Nem lehetnek sokkal erősebbek, és a lány azt sem hitte, hogy olyan okosak vagy bátrak lennének, mint ő. Akkor ők miért léphetnek a király szolgálatába, ő pedig miért nem?

Deryn Sharp összeszorította a fogát, és eltökélte, hogy soha senki nem láthat át az álcáján.

Nem lehet annyira nehéz ostoba fiúnak tettetni magát.

h

Az újoncok sora a felszállópályán nem volt valami lenyűgöző. A legtöbben, akiket családjuk pénzt és rangot keresni küldött ide, nem látszottak tizenhat esztendősnek. Néhány idősebb fiú is közéjük keveredett, talán tengerészettől átigazoló kadétok voltak.

Deryn a többiek aggodalmas arcát látva örült, hogy olyan apja volt, aki többször fölvitte hőlégballonnal a levegőbe. Számtalanszor látta már a magasból a földet. Ez azonban nem nyugtatta meg az idegeit. Majdnem megfogta Jaspert kezét, de aztán észbe kapott: hogy nézne ki?

– Jól van, Dylan – mondta a bátyja halkan, ahogy az íróasztalhoz közeledtek. – Csak emlékezz arra, amit mondtam!

Deryn felhorkant. Előző este Jaspert megmutatta neki, hogyan nézi meg a körmeit egy igazi fiú – tenyerébe hajtja az ujjait, míg a lányok széttárják és a kézhát felől veszik szemügyre ujjaikat.

– Jó, Jaspert – mondta. – De ha megkérnek rá, hogy manikűrözzek, akkor a játéknak amúgy is vége, nem?

A bátyja nem nevetett.

– Csak ne hívd fel magadra a figyelmet, jó?

Deryn nem szólt többet, követte a bátyját a fehér hangársátor előtt felállított hosszú asztalhoz. Három tiszt ült mögötte, akik átvették az újoncoktól a bemutatkozóleveleket.

– Á, Sharp csónakmester! – szólalt meg egyikük. Repülőhadnagyi egyenruhát viselt, ám hozzá egy nagyeszű, görbe karimájú keménykalapját.

Jaspert elegánsan tisztelgett.

– Cook százados, hadd mutassam be Dylan unokatestvéremet!

Amikor Cook kezet nyújtott Derynnek, a lány érezte a brit büszkeséget, amellyel a nagyeszűek mindig eltöltötték. Itt volt valaki, aki magukba az élet láncaiba nyúlva a saját céljainak megfelelően alakította át azokat.

Olyan erősen szorította meg a kezét, ahogy csak tudta.

– Örülök, hogy megismerhetem, uram.

– Mindig öröm Sharp legénnyel találkozni – mondta a nagyeszű. – Az ön unokafivére elismerően beszélt az ön aeronautikai és aerológiai ismereteiről.

Deryn megköszörülte torkát, és a hetekig gyakorolt lágy, halk hangon szólalt meg:

– Az apám… vagyis a nagybátyám mindent megtanított nekünk a légballonokról.

– Ó, igen, bátor ember volt. – Megrázta a fejét. – Szomorú, hogy nem lehet itt, hogy lássa az eleven repülés diadalát.

– Biza, tetszett volna neki, uram. – Apa csak hőlégballonokkal szállt fel, nem hidrogénfújókkal, amilyeneket a légierő használt.

Jaspert megbökte, mire Derynnek eszébe jutott az ajánlólevele. Előhúzta zubbonyából, és átnyújtotta Cook repülőhadnagynak. A tiszt úgy tett, mintha átolvasná, ami ostobán festett, mivel ő maga írta, szívesség gyanánt Jaspertnek, de még a nagyeszűeknek is tartaniuk kellett magukat a Királyi Haditengerészet előírásaihoz.

– Ez rendben lévőnek tűnik. – Tekintete a levélről Deryn kölcsönzött ruhájára siklott, és egy pillanatra mintha megütközött volna azon, amit látott.

Deryn mereven állta a fürkésző tekintetet, és azon törte a fejét, vajon mit rontott el. A haja volt a baj? Vagy a hangja? Netán a kézfogást csinálta rosszul?

– Ön kissé cingár, nem gondolja? – szólalt meg végül a nagyeszű.

– Igen, uram. Azt hiszem.

A tiszt arcán mosoly terült szét.

– Nohát, az ön kuzinját is fel kellett hizlalnunk. Mr. Sharp, kérem, álljon be a sorba!

Negyedik fejezet

A nap épp csak kezdett a fák vonala fölé emelkedni, amikor megérkeztek a valódi katonák. Két farkasszerű tigrisfajzat által vontatott terepkocsiban érkeztek, és ügyesen megálltak az újoncok sorfala előtt. Az állatok izmai dagadoztak a kocsi bőrhámja alatt, és amikor egyikük óriási házimacskaként megrázta magát, verejtékeső szállt minden irányba.

Deryn a szeme sarkából látta, hogy körülötte megdermednek a fiúk. Aztán a kocsis ostorának egy csapásával morgásra késztette tigriseit, mire ideges mormogás futott végig a soron.

Egy repülőszázadosi egyenruhát viselő férfi állt a nyitott kocsiban, hóna alatt lovaglópálcával.

– Uraim, Isten hozta önöket Wormwood Scrubsban! Remélem, egyiküket sem rémítik meg a természetfilozófia teremtményei?

Senki nem válaszolt. Londonban természetesen mindenütt jelen voltak a koholt állatok, de egyik sem volt ilyen pompás, mint ezek a félig farkas, csupa ín és karom tigrisek, melyek szemében ravasz értelem csillogott.

Deryn előreszegezte tekintetét, bár minden vágya volt közelebbről szemügyre venni a tigrisfajzatot. Ez idáig csak az állatkertben látott katonai koholmányokat.

– Teringettét! – suttogta mellette egy fiatal fiú. Majdnem olyan magas volt, mint ő, rövid, szőke haja égnek állt. – Nem szívesen látnám ezt a kettőt szabadon!

Deryn legyűrte a késztetést, hogy elmagyarázza: a farkasformák a legszelídebb koholmányok. A farkasok végtére is kutyafélék, és éppolyan könnyen idomíthatók. A légbestiák már fogósabbak voltak.

Amikor senki nem lépett előre, beismerve félelmét, a repülőszázados így szólt:

– Kitűnő! Akkor valószínűleg nem bánnák közelebbről is megszemlélni őket.

A kocsis ismét pattintott ostorával, és a kocsi átzötyögött a hepehupás mezőn. A közelebbi tigris az önkéntesektől alig karnyújtásnyira vonult el. A vicsorgó szörnyek túl soknak bizonyultak a sor végén álló három fiú számára: megtörték a sort, és üvöltve rohantak vissza a Scrubs nyitott kapuja felé.

Deryn egyenesen előrenézett, ahogy a tigrisek elvonultak mellette, de a szagukba – ázott kutya és nyers hús bűzének keverékébe – beleborzongott.

– Nem rossz, nem rossz – mondta a repülőszázados. – Öröm látni, hogy ilyen kevés fiatalember hagyta magát legyűrni a babona által.

Deryn elhúzta a száját. Néhányan – majomludditáknak nevezték őket – elvből tartottak a darwinista fajzatoktól. Úgy vélték, a természetes lények keresztezése a tudománynál is nagyobb szentségtörés, hiába alkották a koholmányok ötven éve a Brit Birodalom gerincét.

Egy pillanatra eltűnődött azon, vajon ezek a tigrisek jelentették-e a Jaspert által említett titkos próbát, és elmosolyodott az orra alatt. Ha így volt, akkor ez csupán időpocsékolás.

– De acélos idegeik nem biztos, hogy egész nap kitartanak, uraim – mondta a repülőszázados. – Mielőtt továbbmennénk, szeretnénk látni, bírják-e a magasságot. Csónakmester?

– Hátraarc! – kiáltotta egy aeronauta. A fiúk sora némileg csoszogva szembefordult a hangársátorral. Deryn látta, hogy Jaspert még mindig itt van, oldalt téblábol a nagyeszűek mellett. Valamennyien húgyfagylalóan vigyorogtak.

Aztán a hangársátor bejárata szétnyílt, és Derynnek leesett az álla…

Egy légbestia volt odabent: egy Huxley-lebegő, csápjait tucatnyi férfi tartotta. Miközben óvatosan kihúzták, a lény lüktetett és reszketett, áttetsző gázhólyagja csillogott a felkelő nap vörös fényében.

– Egy medúza – lehelte a fiú Deryn mellett.

Deryn bólintott. Ez volt az elsőnek koholt hidrogénfújó, mely semmiben nem hasonlított a manapság használatos óriási, eleven léghajókra a gondoláikkal, hajtóműveikkel és megfigyelőfedélzeteikkel.

A huxley-t medúzák és más mérgező tengeri élőlények életláncaiból készítették, és maga is éppolyan veszedelmes volt. Egy rossz fuvallat is megijeszthette, ami ha megtörtént, gilisztára lecsapó madárként bukott a földre. A teremtmény halszagú belsőségei szinte minden zuhanást túléltek, de az utasok már nem voltak ilyen szerencsések.

Aztán Deryn egy pilótahámot látott a légbestiáról lelógni, és a szeme még nagyobbra tágult.

Vajon ez annak a „levegőérzéknek” a próbája volt, amire Jaspert célozgatott? És hagyta, hogy ő azt higgye: csak tréfál! Micsoda szaros!

– Maguk, szerencsés ifjak, ma délelőtt repülőútra indulnak – szólalt meg mögöttük a repülőszázados. – Nem hosszúra: csak néhány ezer láb magasra, aztán vissza… miután tíz percet nézelődhettek a levegőből. Higgyék el, olyannak látják majd Londont, mint még soha!

Deryn érezte, hogy ajkára mosoly kúszik. Végre esélye nyílik ismét a magasból letekinteni a világra, mint Apa egyik léggömbjéből.

– Akik inkább lemondanának róla – fejezte be a repülőszázados –, azoktól érzékeny búcsút veszünk.

– Ki akar szállni valamelyik kis penészvirág? – kiáltotta a csónakmester a sor végéről. – Akkor menjen most! Máskülönben az égre vele!

Rövid szünet után még egy tucat fiú távozott. Ezúttal nem menekültek üvöltözve, csak görnyedt falkában oldalogtak a kapu felé, néhány sápadt és rémült arc visszatekintett a lüktető, lebegő szörnyetegre. Derynt büszkeség töltötte el, látva, hogy az önkéntesek fele elment.

– Jól van akkor. – A repülőszázados a sor elé lépett. – Most, hogy a majomludditák eltakarodtak, ki szeretne első lenni?

Deryn Sharp habozás nélkül, mit sem törődve azzal, amit Jaspert mondott arról, hogy ne hívja fel magára a figyelmet, gyomra utolsó remegését is leküzdve előrelépett.

– Kérem, uram, szeretnék repülni!

h

A pilótahám kényelmesen tartotta, a szerkezet lágyan ringatózott a medúza teste alatt. Bőrszíjak húzódtak Deryn hóna alatt meg dereka körül, és csatlakoztak a hajlított üléshez, amelyen úgy ült, mint egy dámanyeregben a lovas. Amikor a csónakmester becsatolta, Deryn aggódott, hogy felfedezi a titkát, de Jaspertnek egy dologban igaza volt: nem sok minden volt, ami elárulhatta volna.

– Csak repülj fel vele, fiú! – mondta a férfi halkan. – Élvezd a látványt, és várd meg, míg lehúzunk! Legfőképpen pedig ne tégy semmit, ami megriaszthatná a fajzatot!

– Igen, uram! – Nyelt egyet.

– Ha pánikba esnél, vagy ha azt hiszed, valami gond van, csak lengesd meg ezt. – Egy vaskos, sárga rongytekercset adott a kezébe, majd egyik végét a csuklójára kötötte. – Mi pedig szépen és gyorsan lecsörlőzünk.

Deryn szorosan megmarkolta.

– Ne aggódjon! Nem esem pánikba.

– Mind ezt mondják. – Elmosolyodott, és Deryn másik kezébe a lény csápjaihoz erősített vizestömlők zsinegeit nyomta. – De ha netán mégis valami teljesen ostoba dolgot művelnél, a huxley lebukhat. Ha a talaj túl gyorsan közeledne, csak rántsd meg ezt!

– Kiengedi a vizet és az állat könnyebb lesz – bólintott Deryn. Pont mint a homokzsákok Apa léggömbjén.

– Nagyon okos, kölyök – mondta a csónakmester. – Az ész azonban nem helyettesíti a levegőérzéket, ami a légierő szava arra, hogy őrizd meg a nyavalyás hidegvéredet. Megértetted?

– Igen, uram – válaszolta Deryn. Alig várta, hogy elszakadjon a földtől, az Apa balesetét követő repülés nélküli évek súlyosan nyomták a mellkasát.

A csónakmester hátralépett, és rövid jelet fütyült sípján. Az utolsó hangra a földön álló emberek egyszerre elengedték a huxley csápjait.

Ahogy a légbestia fölemelkedett, a szíjak belevágtak, mintha egy óriási háló ragadta volna fel. Egy pillanattal később a felszállás érzése megszűnt, mintha maga a föld távolodott volna.

Odalent a fiúk sora leplezetlen csodálattal bámult föl rá. Jaspert úgy vigyorgott, akár egy holdkóros, és még a nagyeszűek arcán is ámulat villant át.

Deryn ragyogóan érezte magát, ahogy mindenki figyelmének középpontjában fölemelkedett a levegőben, akár egy hintán ülő légtornász. Szeretett volna szózatot mondani:

– Hé, bumburnyákok, tudok repülni, ti pedig nem! Született aeronauta vagyok, ha nem vettétek volna észre! Végezetül szeretném hozzátenni, hogy lány vagyok, nektek pedig toll a fületekbe!

A négy csörlőző aeronauta gyorsan kiengedte a kábelt, és a felfelé fordított arcokat hamarosan elhomályosította a távolság. Nagyobb geometrikus formák úsztak a látótérbe: a felszállópályán egy régi krikettpálya kopott oválisa, a Scrubsot körülvevő utak és vasúti sínek hálózata, a börtön hatalmas vasvillaként dél felé mutató szárnyai.

Deryn fölpillantott, és látta, hogy a medúza testét szinte felgyújtja a napkelte, a lüktető erek és artériák irizáló borostyánként futották be áttetsző bőrét. A csápok a lány körül lebegtek a lágy szellőben, pollent és rovarokat szívva be a fenti gyomorzsákba.

A hidrogénfújók persze valójában nem hidrogént lélegeznek, csupán kilehelik: belebüfögik a saját gázhólyagjukba. A gyomrukban élő baktériumok elemeire bontják az ételt – oxigénre, szénre és ami a legfontosabb, a levegőnél könnyebb hidrogénre.

Deryn azt gondolta, émelyítenie kéne, hogy annyi gáznemű, halott rovar tartja a levegőben. Vagy megrettentenie, hiszen csupán néhány bőrszíj volt közte és a negyedmérföldes zuhanás között a szörnyű halálba. Ehelyett olyan remekül érezte magát, akár egy szárnyaló sas.

Keleten kirajzolódott London belvárosának füstös körvonala, melyet a Temze kanyargó, csillogó kígyója osztott ketté. Deryn hamarosan ki tudta venni a Hyde Park és a Kensington Gardens zöld területét.

Olyan volt, mint lenézni egy eleven térképre: az omnibuszok bogarakként araszoltak, vitorlások feszültek libegve a szélnek.

Aztán, ahogy a Szent Pál-székesegyház tornya a látótérbe emelkedett, remegés futott végig a hámon.

Deryn összevonta a szemöldökét. Máris letelt volna a tíz perce?

Lenézett, de a földre vezető kötél lazán csüngött. Még nem kezdték el visszacsörlőzni.

Ismét megrándult a hám, és Deryn látta, hogy néhány csáp körülötte megráng és úgy tekereg, akár az ollóval felpöndörített szalag. Lassan egyetlen fonatba húzódtak vissza.

A huxley ideges volt.

Deryn ide-oda hintázott, mit sem törődve most London fenséges külsejével, hogy a horizonton keresse, mi ijesztette meg a légbestiát.

Aztán meglátta: sötét, alaktalan massza északon, felhők gördülő hulláma áradt szét az égen. Frontja kitartóan kúszott előre, esővel feketítve el az északi külvárosokat.

Deryn érezte, hogy karján bizseregnek a pihék.

Tekintetét a Scrubs felé fordította; vajon a lenti, apró aeronauták látják-e a vihart és elkezdik-e visszacsörlőzni? A felszállópálya még mindig a felkelő nap fényétől izzott. Onnan lentről csak a tiszta eget látják, amely vidám, akár egy pikniken.

Deryn integetett. Vajon elég jól látják-e egyáltalán? Bizonyára azt hiszik, hogy csak bohóckodik.

– Az ördögbe! – káromkodott, és a csuklójához kötött sárga göngyölegre nézett. Egy igazi légi felderítőnek szemaforzászlói lennének, vagy legalább egy futárgyíkja, amelyik lemászhatna a kötélen. De csak egy pánikjelzőt adtak neki.

Márpedig Deryn Sharp nem esett pánikba!

Legalábbis úgy vélte, nem…

A fekete égre bámult, és azon töprengett, nem csak az éjszaka utolsó maradványait látja-e, amelyeket még nem űzött el a napfény. Mi van, ha nincs is levegőérzéke, és a magasság a fejébe szállt?

Deryn behunyta a szemét, mély lélegzetet vett, és tízig számolt.

Amikor ismét kinyitotta, a fellegek még mindig ott voltak – és még közelebb.

A huxley ismét megremegett, és Deryn villám szagát érezte a levegőben. A közelgő szélroham határozottan valóságos volt. Az aerológiai kézikönyvnek mégis igaza volt: „Ha reggel vörös az ég, tengerész, óvatos légy.”

Ismét a sárga rongyra nézett. Ha a lenti tisztek látják kibomlani, azt hiszik majd, hogy pánikba esett. Akkor aztán el kell magyaráznia, hogy nem rettegett, csupán hideg fejjel azt a megfigyelést tette, hogy ítéletidő közeleg. Talán megdicsérik, amiért a helyes döntést hozta.

De mi van, ha a vihar irányt változtat? Vagy szemerkéléssé szelídül, mire eléri a Scrubsot?

Deryn összeszorította a fogát, és azon tűnődött, mennyi ideje van fent. Nem járt le majdnem a tíz perc? Vagy az időérzéke megzavarodott a végtelen, hideg égbolt alatt?

Pillantása ide-oda cikázott a felgöngyölített sárga szövet és a közelgő vihar között, és azon tűnődött, mit tenne egy fiú.

Ötödik fejezet

Amikor Sándor herceg felébredt, a nyelvét émelyítő, édes lepedék borította. A szörnyű íz elnyomta többi érzékét; nem látott, hallott, még gondolkodni sem bírt, mintha az agyát is cukros víz áztatta volna el.

Elméje fokozatosan kitisztult – már érezte a kerozin szagát és hallotta a kint recsegő-ropogó ágakat. A világ – éles peremek és fém – kábán imbolygott körülötte.

Aztán emlékezni kezdett: az éjféli pilótaleckére, az ellene forduló tanárokra és végül az édes illatú vegyszerre, amitől elájult. Még mindig a viharjáróban volt, és távolodott az otthonától. Minden valóban megtörtént… Elrabolták.

Legalább életben van. Talán váltságdíjat követelnek érte. Megalázó, gondolta, de jobb, mint meghalni.

Az elrablói a jelek szerint nem tartották Sándort fenyegetésnek. Nem kötözték meg. Valaki még egy pokrócot is terített alá az imbolygó fémpadlóra.

Kinyitotta a szemét, és ugráló fényfoltokat látott, egy szellőzőrács táncoló árnyvonalait. Robbanólövedékek szegélyezték a falat takaros sorokban, és a pneumatika hangosabban sziszegett, mint valaha. A viharjáró hasában volt, a tüzérállásban.

– Felség? – hallott egy ideges hangot.

Sándor kikászálódott a takaróból és a sötétségbe hunyorgott. A legénység egyik tagja rögvest felült egy lövedéksor előtt, szeme nyitva volt, és éber. Akár áruló volt, akár nem, valószínűleg még sosem volt kettesben egy herceggel. Nem lehetett több húszévesnél.

– Hol vagyunk? – kérdezte Sándor, és próbálta azt az acélos, parancsoló hangot használni, amire az apja tanította.

– Én… azt hiszem… nem tudom pontosan, felség.

Sándor összevonta szemöldökét, de a férfinak igaza volt. Nem sok mindent lehetett látni idelent, hacsak nem az 57 milliméteres ágyú irányzékán keresztül.

– Akkor merre tartunk?

A katona nagyot nyelt, majd a kommunikációs csapóajtó felé nyúlt.

– Idehívom Volger grófot.

– Nem! – csattant fel Sándor, s a férfi megdermedt.

Sándor komoran elmosolyodott. Legalább egy valaki tiszteletben tartja a rangját ezen a gépen.

– Mi a neve?

A férfi szalutált.

– Bauer tizedes, uram.

– Jól van, Bauer – mondta nyugodt, egyenletes hangon. – Parancsolom, hogy engedjen szabadon. A hasi csapóajtón ki tudok ugrani mozgás közben is. Követhet, és segíthet hazajutnom. Gondoskodom róla, hogy az apám busásan megjutalmazza. Hős lesz, nem áruló.

– Az apja… – A férfi elkámpicsorodott. – Nagyon sajnálom.

Akárcsak egy távolból érkező, hosszú visszhang, Sándor agya felidézte, mit mondott Volger gróf, miközben a vegyszer hatni kezdett – valamit arról, hogy a szülei halottak.

– Nem – mondta ismét, de a parancsoló hangnak nyoma sem volt. A viharjáró fémbelseje váratlanul fojtogatóan szűknek érződött. Sándor hangja a tulajdon fülének is fátyolosan hangzott, akár egy gyereké. – Kérem, engedjen el!

A férfi azonban szégyenkezve elfordította fejét, és megkocogtatta a csapóajtót egy olajos csavarkulccsal.

h

– Az ön apja előkészületeket tett, mielőtt Szarajevóba indult volna – mondta Volger gróf. – Arra az esetre, ha a legrosszabb bekövetkezne.

Sándor nem válaszolt. A parancsnoki székben ülve bámult ki a Viharjáró látórésén, és a mellettük elsuhanó fiatal gyertyánfákat nézte.

Mellette Otto Klopp egyenletes, tökéletes mozdulatokkal irányította a gépet a ballagókarok segítségével.

Hajnal hasadt, a látóhatár vérvörösre színeződött. Még mindig mélyen az erdőben jártak, nyugatra haladtak egy keskeny kocsiúton.

– Bölcs ember volt – mondta Klopp. – Tudta, hogy veszélyes lesz ilyen közel utazni Szerbiához.

– A fenyegetések azonban nem tántorították el a főherceget a kötelessége teljesítésétől – mondta Volger gróf.

– Kötelesség? – Sándor lüktető fejét fogta; szájában még mindig érezte a vegyszer ízét. – Az anyám azonban… Soha nem sodorta volna veszélybe.

Volger gróf sóhajtott.

– Az ön apja boldog volt, ha Zsófia hercegné részt vehetett az államügyekben.

Sándor behunyta a szemét. Apának mindig fájt, amikor Zsófia nem állhatott mellette a hivatalos fogadásokon. Még több büntetés, amiért olyan nőt szeretett, aki nem királyi vérből származott. Abszurdnak tűnt a gondolat, hogy a szülei halottak.

– Ez csak egy trükk, hogy elhallgattassanak. Mindannyian hazudnak!

Senki nem válaszolt. A fülke a Daimler motorok morgásától és az álcahálónak dörgölőző faágak karistolásától vibrált. Volger némán állt, arcán töprengés látszott. A mennyezetről lógó bőrszíjak a lépegető járásának ritmusára hintáztak. Sándor elméjének egy része furcsa módon csak Klopp irányítópulton táncoló kezeire bírt figyelni, csodálva uralmát a gép fölött.

– A szerbek nem mernék megölni a szüleimet – mondta Sándor halkan.

– Más gyanúsítottakra is gondoltam – mondta szárazon Volger. – Azokra, akik háborút akarnak a nagyhatalmak között. De nincs időnk találgatásokra, Sándor. Az első feladatunk, hogy biztonságba vigyük.

Sándor ismét kinézett a lépegető látórésén. Volger Sándornak hívta, mindenféle cím nélkül, mintha közember lenne. A sértés azonban valahogy elvesztette az élét.

– A merénylők délelőtt kétszer is lecsaptak – mondta Volger. – Szerb iskolásfiúk voltak, alig idősebbek önnél, és előbb bombákkal, aztán pisztolyokkal támadtak. Mindkét alkalommal kudarcot vallottak. Aztán múlt éjjel volt egy estély az ön apjának a tiszteletére, és koccintottak a bátorságára. Éjszaka pedig méreg végzett a szüleivel.

Sándor elképzelte, ahogy holtan fekszenek egymás mellett, és egyre nőtt benne az üresség. A történetnek azonban nem volt semmi értelme. A merénylőknek őérte kellett volna jönniük – a félnemesért, az udvarhölgy fiáért. Nem az apjáért, akinek a vére tiszta volt.

– Ha valóban halottak, miért érdekelek én bárkit is? Most már nem vagyok senki.

– Egyesek talán másként gondolják. – Volger gróf lekuporodott a parancsnoki szék mellé. Kibámult az ablakon Sándor mellett, hangja suttogássá halkult. – Ferenc József császár nyolcvanhárom esztendős. Ha a közeljövőben meghalna, lennének, akik ezekben a zűrzavaros időkben önhöz fordulnának.

– Mindenkinél jobban gyűlölte az anyámat. – Sándor ismét behunyta a szemét. A kinti, vörösödő erdő túl sivár volt, hogy tovább nézze. A fülke megrázkódott egy egyenetlen talajfolttól, mintha maga a világ keringene bizonytalanul a nap körül. – Én csak haza akarok menni.

– Addig nem, amíg biztosak nem lehetünk benne, hogy biztonságos, ifiúr – szólalt meg Otto Klopp. – Megígértük az édesapjának.

– Mit számítanak az ígéretek, ha ő…

– Csendet! – kiáltotta Volger.

Sándor döbbenten nézett fel rá. Tiltakozásra nyitotta a száját, de a vadgróf keze megmarkolta a vállát.

– Állítsa le a motorokat!

Klopp mester megállította a viharjárót, és halk morgásig tekerte le a Daimlereket. A pneumatika sziszegése rájuk telepedett.

Sándor füle csengett a hirtelen csendtől, teste remegett a lépegető mozgásától. A látórésen át mozdulatlannak látta a leveleket, a levegőben szellő sem rezdült. Nem daloltak madarak, mintha az erdő riadtában elhallgatott volna a lépegető váratlan megtorpanásától.

Volger behunyta a szemét.

Akkor Sándor megérezte. Apró remegés futott végig a viharjáró burkolatán – valami nagyobb, súlyosabb gép lépése. Valamié, ami megrengette a földet.

Volger gróf fölállt, kinyitotta a fenti csapóajtót. Hajnali fény áradt be, ahogy félig felhúzta magát.

Ismét remegés. Sándor látta a látórésen át, hogy reszketés fut végig a rengetegen, a levelek megborzonganak a nyomában. Gyomrába szorongás költözött, ahogy apja mérges pillantásától szokott.

– Felség – kiáltott le Volger –, csatlakozna hozzám?

Sándor fölállt, és a parancsnoki széken egyensúlyozva felhúzódzkodott a csapóajtón keresztül.

Odakint hunyorgott a félig már felkelt nap fényében; a pirkadat sötét narancsszínűre festette körülöttük az eget. A viharjáró valamivel a gyertyánok fölé magasodott, és a horizont tágnak tűnt, miután órákig csak a látórésen keresztül bámultak ki.

Volger visszamutatott arra, amerről érkeztek.

– Ott vannak az ellenségei, Sándor herceg!

Sándor hunyorogva fordult a felkelő nap felé. A másik gépezet még kilométerekre volt, kétszer olyan magas, mint a fák. Hat gigászi lába sietség nélkül mozgott, de az ágyúfedélzeten emberek futkostak, akár a hangyák, jelzőzászlókat lengetve és az ágyútornyokat kezelve. Oldalán nevének betűi terpeszkedtek: S.M.S.