„Néha fel kell adnunk az elveinket,

hogy megélhessük az álmainkat.“

Peter Radley

Amikor újra jöttél

Amikor újra jöttél
© 2025 Peter Radley

Minden jog fenntartva.

A jelen kiadvány egyetlen része sem másolható, tárolható adatbázisban, vagy továbbítható bármilyen formában vagy eszközzel — elektronikusan, mechanikusan, fénymásolatban, hangfelvevővel vagy egyéb módon — a szerző előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Ez a mű a képzelet szüleménye.
A benne szereplő nevek, karakterek, események és helyszínek a szerző fantáziájának termékei vagy fiktív módon kerültek felhasználásra. Bármilyen hasonlóság valós személyekkel, élőkkel vagy elhunytakkal, csupán a véletlen műve.

Szerkesztő: Kate Marlowe

Szakmai konzultáns: dr. Almási Krisztina

A fordítás Peter Radley „Nothing before her“ című regénye alapján készült.
Borító és tördelés: Peter Radley Team

Kiadja: Peter Radley
www.peterradleybooks.com

ISBN 978-615-02-3579-0

Első rész:
Fény

Sötétben élek. Egyedül. Magányosan. Társak nélkül — és saját magam nélkül. De nem tudom elmondani.

Nem akarom elmondani.

Félelem. Üresség. Fájdalom. Mérhetetlen fájdalom. Bármit megtennék, hogy elmúljon.

Bármit.

Nem látod rajtam — mert nem akarom, hogy lásd. Vidámnak szeretnél? Az vagyok. Okosnak? Az vagyok. Kiismerhetetlennek? Ó, ez a legkönnyebb, ügyes vagyok, tudom, mit szeretnél.

Megkapod.

De belül: sötétség. És sokszor kívül is. Elborít — és érzem, hogy jön a pillanat, amikor körülöttem marad örökre.

Félek.

Fázom.

Fényt akarok. Most.

1.

Ma vagyok negyven éves. Ilyenkor szoktak a pasik meghülyülni, amiről én azzal tettem tanúbizonyságot, hogy ünnepélyes keretek között regisztráltam a Facebook-ra. Nem mintha annyira lekötne, csak a kíváncsiság hajtott, mivel az ilyesmi eddig kimaradt az életemből, vélhetően azért, mert a „közösség” szótól kiráz a hideg. Inkább vezetek egy nyaralás kedvéért kétezer kilométert, mint hogy izzadt és idióta utastársakat szagoljak és hallgassak egy buszos túrán. Talán furcsa ez pont tőlem, annak ellenére, hogy újságíró vagyok — vagy legalábbis mostanában annak mondom magam, mert még senki nem szólt, hogy hagyjam abba.

Most biztosan számot kellene vetni az eddigi életemmel, csak az a baj, hogy ezt egy szóval is el tudom intézni: unatkozom. Van egy viszonylag jó, talán kicsit irigyelt melóm: főszerkesztői szék egy jókora európai város kábeltelevíziójánál. Nagy autó, kertes ház, nulla darab kerti törpe, elektromos garázsajtó, klíma, riasztó, plazmatévé. És egy elcseszett, unalomba fulladt házasság, két gyerekkel, akiket valamelyik este azon kaptam, hogy „veszekedőst” játszanak. Márpedig ezt tőlünk tanulták, mert nemigen járunk társaságba, főleg veszekedni nem.

Valójában egyikünk se tehet róla. Tizenhét éven át sokat dolgoztunk azért közösen, hogy kicsináljunk valamit, ami pedig egész normálisan indult. Nem nagy lángolással, de hosszú, mély, izgalmas beszélgetésekkel. Amikből mostanra hosszú, mély, ordítozós veszekedések lettek, meg tompa, sértett, duzzogós hallgatások. Társas magány.

Nem hinném, hogy ez a szép kerek szám hozhat valami változást, miért is hozna, ez is olyan, mint a szilveszter: ma december harmincegyedike van, holnap meg január elseje, kész, mi változna? Anyám mesélte, hogy a tizennyolcadik születésnapján órákig ült az ágyon, és várta, mi történik attól, hogy nagykorú lett. Persze nem történt semmi, leszámítva, hogy pár évtizeddel később elmondta nekem ezt a sztorit.

Pillanatokat keresek, amik miatt érdemes egyáltalán nekifutni a következő napnak. És mindig találok is valamit, mert a munkám azért úgy-ahogy még érdekel, a gyerekeim kitűnően elszórakoztatnak, már amikor szabadon engedi őket a közoktatás. És minden balhé ellenére, azért a házasságom is fontos. Amikor hazaérek és találkozunk, mindig megcsodálom azt az asszonyt, aki negyven év, két gyerek, és a velem töltött, nem akármilyen másfél évtized után is egész jó nő tudott maradni, és amikor rám néz vagy hozzám ér, sok minden eszembe jut ebből a másfél évtizedből, aminek minden pillanatát szeretem.

A jelentől viszont kifordul a gyomrom, konkrétan. Unatkozom.

Történjen valami. Most.

2.

Rövid, erőteljes kopogás az egyébként sarkig tárt ajtón. Szeretek rálátni a szerkesztőségre, meg talán azt is jelzem, hogy mindig be lehet jönni hozzám.

Be is jön, nem vár engedélyre. Miért is tenné? Tizenöt éve ismerem, megéltünk már pár dolgot közösen. Csapatban is, kettesben is — tulajdonképpen a második leghosszabb férfi-nő kapcsolat az életemben. És még csak meg sem dugtam, a városban terjedő híresztelések ellenére. Igazából kár, legalább lenne miért hallgatni a pletykákat. De valahogy másképp alakult ezzel a lökött tyúkkal. Tudja, hogy így hívom, cserébe kreténnek szólít általában.

–Mi kéne? Meló van? — Nem az a mellébeszélős fajta. Alkatilag sem, meg azért sem, mert ebben a szakmában hamar ránk ragad a keménység.

–Nem. Magánélet van. Boldog szülinapot. — Az asztal sarkán ülve magam mellé dobok egy kis csomagot, jó intelligensen.

Egy pillanatra elnémul. Nem nyúl az ajándékért, előbb megfordul, és lassan becsukja az ajtót.

— Mindig te köszöntesz meg elsőnek.

— Ha már a szüzességedről lemaradtam.

Nem válaszol, csak vigyorog. Régi játék ez közöttünk, pontosan tudja. Felkapja a csomagot, és cseppet sem nőiesen rántja le róla a papírt. Aztán forgatja az apró, kézzel fűzött könyvet.

— Te csináltad?

— Csak a szöveget. A többit a könyvkötő. Idézetek vannak benne, szerintem rólad.

— Japánul? — A borítót nézi, az öt japán írásjelet.

— Az csak a címe. — Rá fog kérdezni, úgysem bírja ki.

— Mit jelent? — Naná, hogy nem bírja ki.

— a nem lesz egy japán pasid, akkor örökre titkok marad. — A szemem sem rebben, élvezem a játékot.

— Fejbe rúgjalak? — Mosolyog. Ő is élvezi.

— Olyan szavak, amikről érdemes álmodni. Nyugalom. Szerelem. Út. Élet.

— Van egy ötödik is.

— Igen.

— Éspedig?

— Bicikli.

— Az van odaírva, hogy bicikli?! De miért, bazmeg? — Most tényleg meglepődött, nálam a pont.

— Hát… gondoltam, legyen valami kézzelfogható is.

Hosszú a csend. Csak néz, forgatja a könyvet, és egy kicsit gyanúsan csillognak a szemei. Végül megszólal, halkan.

— Nem azért nem mondok semmit, mert nem akarok.

— Nem kell semmit mondani. Húzzál dolgozni.

— Köszönöm…

— Lökött tyúk.

— Kretén. — Hozzám lép, szorosan átölel, szó nélkül. Ha ezt most látná valaki, adnánk egy kis alapanyagot az újabb pletykáknak. Nem mintha számítana — az vagy, aminek hisznek. Meg jól is esik, minek tagadnám.

Az ajtóhoz lép, kinyitja, visszafordul.

— Kérdezhetek valamit?

— Nem.

— Miért hagyod mindig nyitva az ajtót?

— Mert bármikor kimehetsz. Tűnés.

3.

A főorvos a kórház kapujához érve szokás szerint fölpillantott a homlokzatra. Fekete zászló. Tudta már, felhívták az éjszaka, régi kolléga ment el megint. „Szívzűrök…” Tűnődve indult felfelé a lépcsőn, régóta töprengett már azon, hogy miért késő mindig. Hogy miért csak akkor tudatosul a baj, amikor a legtöbbször már visszafordíthatatlan. A beteggel persze szigorú az orvos, alaposan lehordja, ha nem lazít, sokat dolgozik, nem kíméli magát, és elhangzanak az érthetetlen, ezért ijesztő fenyegetések: hipertónia, aritmia, extraszisztólé — a sok varázsszó, amit a beteg fejére olvasnak, hogy megrémüljön, mint egy vudu szertartáson.

Ilyenkor persze, amikor újra fekete zászló lengett a kórház épületén, a főorvos is megfogadta, hogy másnap tényleg csináltat egy EKG-t, megnézteti magát egy kollégával, de aztán beért az osztályra, és megint inkább azon gondolkodott, mitől lehetne kicsit hangulatosabb ez a folyosó. És mint annyiszor, most is rájött: attól, ha nem egy kórházban lenne, hanem valami sokkal vidámabb helyen, úgyhogy ismét feladta a próbálkozást.

Az irodájához ért, ahol már várták az osztályos orvosok, indul a reggeli vizit, jó lenne az az EKG, persze, de most nem ez a legfontosabb, várják a betegek, velük kell foglalkozni, az a kis szúrás ott a szív körül meg úgyis elmúlik mindjárt.

— Jó reggelt, kollégák, induljunk, ezer a tennivaló. — Jókedvűen üdvözölte a csapatot, ez volt az élete, feltöltődött attól, hogy ennyi idősen is dolgozhat. — Új esettel is találkozunk ma, mert tegnap este óta van egy skizofrén betegünk. Illetve kettő…

Egy újabb vidám nap a pszichiátrián.

4.

— Nem hiszem el, hogy képes voltál ezt tenni velem!

Nem hiszem el, hogy megint végig kell hallgatnom… Negyedik napja csövezek a kanapén, mert a „takarodj az ágyamból” felszólítás után nem volt lelkierőm tulajdonjogi vitákba bonyolódni a hálóhelyek elosztását illetően. És még mindig ugyanaz a nóta, úgyhogy ma egyelőre esélyem sincs normális pihenésre, ráadásul fél órával korábban kelek a szokásosnál, hogy visszalopjam a helyére az ágyneműt, mert nem akarom, hogy a kölykök rákérdezzenek, miért a nappaliban alszom. Már ha ezt egyáltalán alvásnak lehet nevezni, tegnap, egy ugyanilyen vita után összesen nyolc percet sikerült, ami egy hosszú pislogás gyakorlatilag, pedig ma öt műsort vettem fel egy lendülettel, halálosan fáradt vagyok.

— Biztos, hogy megint balhéznunk kell? — Biztos, persze, nem úszom meg, nyilvánvaló.

— Tudom, hogy könnyebb lenne neked, ha elfelejteném, de ekkora szemétséget még nem csináltál soha életedben! — Tajtékzik a dühtől, nem szeretem így látni, mert ész nélkül veszekszik, sajnos, nem érdekli, ha gyógyíthatatlan sebeket ejt.

Próbálom csitítani. — Az ég szerelmére, egy tíz perces autózás volt, nem az Armageddon.

— Neked! Neked volt tíz perces autózás! — Ez most nagyon beragadt, esküszöm, nem értem, miért. — De engem megaláztál! A város szeme láttára kocsikázol a női főnököddel!

Kezdek ideges lenni. — Mi az isten bajod van?! Együtt mentünk egy értekezletre, ugyanonnan, ugyanoda, ugyanazért. Mit kellett volna tennem, helikoptert rendelni?

— Cinikus, szemét disznó vagy!

— Ez az egy hibám van, bocsánat. — Olaj a tűzre, de nem érdekel, hulla vagyok.

— Legjobb lenne, ha összeszednéd a cuccodat, és eltakarodnál a picsába!

Na, azért álljunk meg egy polgári szóra. — A saját házamból?

— A saját házad?! — A gutaütés kerülgeti, fogalmam sincs, mit tehetnék, úszom az árral. — Házad is csak azért van, mert én feszülök meg, hogy rendet tartsak, meg valahogy családot csináljak ebből a vándorcirkuszból, amíg te járod a saját kis útjaidat!

— A négy munkahelyemen, amiből fenntartjuk a vándorcirkuszt…

— De kurva nagyra vagy magaddal, főszerkesztő úr!!! Mintha olyan nagy munka lenne egész nap a kis ribancok lelkét ápolgatni!

Nem vagyok különösebben hiú a szakmai eredményeimre, de ez már tényleg barokkos túlzás. Különösen azért, mert ő is tudja: ha pár éve nem vagyok „főszerkesztő úr”, a kórház folyosóján hal meg hasi vérzés miatt. — A nap jelentős részében dolgozom, igen, egy szerkesztőségben. Uránt bányászni biztos menőbb, de ebből élünk. A „lélekápolás” pedig, amit amúgy kurvára megbántam, hogy elmeséltem neked, pontosan hét percig tart, mert ennyi idő alatt ég le egy cigaretta.

Kizökkenti az erőltetett nyugalmam egy pillanatra. — Nem is dohányzol, tudtommal.

— Csakugyan nem. De megmértem, mennyi ideig tart másoknak.

Elhalkul, de csak hogy hideg, gyűlölettel teli hangon szólalhasson meg újra. — Micsoda rohadt, szemét alak vagy.

— Én is bírlak.

— Na, ez meg a másik! Éled a saját mocskos életedet, közben elvárod, hogy körülötted minden rendben legyen, én meg a munka és a két gyerek mellett mást se csinálok, csak főzök, takarítok, mosok egyfolytában!!! — Újra indul a hangosabbik változat, inkább kussolok, kihagyom a szokásos dumát, hogy nem ő mos, hanem a mosógép, mert megöletni azért nem akarom magam. — Már azt is megbántam, hogy két gyereket szültem neked.

— Hát én meg nem. — Ezért tényleg utálom most egy kicsit, még akkor is, ha tudom, hogy csak az elképesztő dühroham miatt vágja a fejemhez.

— De én igen! Mert mindezért cserébe semmi normális érzelmet nem kapok tőled, idejét se tudom, mikor mondtad utoljára, hogy szeretsz!

Na jó, kész, hagyjuk a hangosfilmeket, bedobom a gyeplőt, azon az alapon, hogy ha nem tudod megúszni, próbáld meg élvezni. Rámosolygok. — Amikor a pap kérdezte, mondtam. Ha változik valami, majd szólok.

— Dögölj meg!!!

— Aludnék inkább. Légy szíves…

— Légy szíves, mi?! Tiszta hülye vagyok, már az elején tudhattam volna, hogy a közelembe se kéne engedjelek! Mindenki óvott tőled, anyám is, és tessék, igazuk lett!

Szomorú Szűzmária… — Nem akarlak statisztikai adatokkal terhelni, de úgy egy éve van rajtunk ez az elmebaj, és én még nem láttam olyan kígyót, ami tizenhét évig faágnak tudta volna tettetni magát.

Nem tudom, mi olyat mondhattam, ami megakasztotta, lehet, hogy csak kifogyott a lendület, de elhallgat. Megfordul, elindul felfelé a lépcsőn, de még visszaszól. — Szemét.

Ezredszer. Ezredszer csináljuk végig, egy éve, tényleg nem tudom, mi történt akkor, lehet, hogy sokan váltak a tantestületben, aztán elindult a műsor, hogy minden férfi disznó, meg hogy a tied is azért megy haza későn, mert végigdugja az összes nőt a városban, a peremkerületeket is beleértve. Nem érdekel, egy pasi nem tud démonok ellen küzdeni — de azt pontosan tudom, hogy ebből egy darabig ma megint nem lesz alvás.

Annyira fáradt vagyok…

5.

22:47

Na hejj,

hétfőn megyek abba a csodás városba, találkozom a konzulensemmel.

Előtte egy tea-kávé?

Szia, volt tanítvány,

elvileg egy darab forgatásom van aznap, utána boldog örömmel. Mikorhol?

Néztem buszt, fél egy körül ér oda, és én onnantól negyed négyig csak a Tiéd vagyok.

Ígéretes… Mi újság Veled?

Holnap lesz egy vizsgám, éppen hajat szárítok, híradót nézek, körmöt festek, és levelet írok Neked.

Egyszerre?! Ezt is csak a csajok tudják. Kirekesztettnek érzem magam. De ha vizsgázol holnap, nem aludni kéne inkább? Engem is égetsz, ha béna leszel.

Nem kell aggódni (apa), nálad is kitűnő lett a záróvizsgám…

Apa, mi? Ezért még számolunk, ha a karmaim közé kerülsz. Tehát? Nem kéne aludni?

Ma aludtam délután, meg tegnap éjjel is egész sokat, de létezik olyan, hogy valaki tizenkét órás alvás után is fáradt legyen? Ez nyilván költői kérdés volt, mivel létezik: még látni is fáj, égnek a szemeim. Pedig még neki kellene állnom a szakdolgozati témavázlatom megírásának, de azt sem tudom, hol kezdjem...

Miért nem esik a hó?

A hó azért nem esik, mert

1. / hétfőn jössz hozzám, és ezt nem akadályozhatja meg az időjárás, illetve

2. / nincs tél. A hó pedig jobbára télen esik, csak ezt nem tanítják a főiskolán.

Tizenkét óra alvás? Idejét sem tudom, mikor sikerült utoljára, valami mindig elviszi az időt. Most például egy ifjú kolléganővel levelezek fél éjszaka — nem panaszképpen mondom…

Eshetne a hó, mert

1. /én szeretném,

2. / nekem jó lenne,

3. / csak az én kedvemért.

4. /Abba, hogy a főiskolán mit nem tanítanak, most ne menjünk bele…

5. / Minden rendes európai munkahelyen van pihenőszoba, ahol napi harminc perc alvás megengedett munkaidőben. Én a szerkesztőségben, ahol dolgozom, aludtam már az asztalra dőlve, a sapkámat tettem a fejem alá, utána látszott a minta az arcomon…

5./ Európa? Pihenőszoba? Tükrünk sincs...

4./ Arról tényleg ne, mert csak ideges leszek tőle.

1–2–3./ Meghajolok jól felépített érveid súlya alatt. Essen. Majd megfürdetlek benne, hogy szép legyél…

Kérdezhetek valamit? Te is úgy emlékszel rám, hogy stréber vagyok?

Egyáltalán nem. Én az értelmes/nagyszájú kombinációra emlékszem, ami sokkal veszélyesebb...

Miért, beszólt valaki? Nem számít, Te legalább akarsz valamit az életedtől, és ezért hajlandó vagy tanulni.

Köszönöm. Szerintem is fontos, meg szeretek is tanulni, szeretnék valami jó munkahelyet, pont most raktam össze egy önéletrajzot, szétküldöm pár helyre, hátha jön valami ajánlat, mire meglesz a diplomám.

Az a baj a mi szakmánkkal, hogy még mindig szeretünk embereket látni a pozíciók mögött, hülyeség, tudom. Önéletrajz? Az a cérnagyárba való, kommunikációs szakterületre túl száraz szerintem, bár nekem is van, az „egyéb kompetenciák” közé beírtam, hogy ki tudom rakni a Rubik-kockát.

Akkor jó, én azt írtam, hogy tudok gitározni… Ne haragudj, de megyek most, hagyom a témavázlatot is, szerintem begyulladt a szemem, pihentetnem kellene, mert megrémülnek tőlem a holnapi vizsgán.

Jó éjt, álmokat.

A szemed valószínűleg attól gyulladt be, hogy egész héten a monitort bámultad hajnaltól napestig, ahelyett, hogy drogoztál volna, mint a többi, normális huszonéves. Borogasd, ha látni akarsz. Mármint engem.

Szia.

6.

Ha gyereked van, szombaton nem akkor kelsz, amikor szeretnéd, hanem amikor ő így dönt, nagyjából életkortól függetlenül. Amíg csecsemő, ordítva követeli a jussát az éjszaka szabadon választott pillanataiban, akár éhes, akár riadt, akár beteg. Amikor egy kicsit nagyobb, nem igazán érdekli, alszol-e vagy sem, amint felébred, már érkezik is az ágyadba, véletlenszerű, de biztos eredményt garantáló röppályán. Ha pedig egészen megnő, de még otthon lakik, nem kizárt, hogy arra térsz magadhoz: a vécékagyló fölött tartod a fejét, valami jól sikerült tömegrendezvényt követően. Nehezen ébredek, valami nyúlós álomból, amiben többször is felébredtem, de mindig kiderült, hogy az még mindig álom. Ezek a legrosszabbak, eddig nyolc szint a rekordom, de az után egész nap olyan voltam, mint akit félig agyonvertek egy vascsővel.

Még nem állt helyre a rendszer, azt sem tudom, milyen városban vagyok, de azért lassan tisztul a kép, és megint megállapítom, hogy igazából szeretek így ébredni. Mármint úgy, hogy mind a két kölyök rajtam ül, és látszik rajtuk: frissen, kipihenten, felkészülten várják, hogy végigpörögjék az egész napot.

A lányom. Szőkésbarna törpe démon, világító kék szemekkel, és a tízévesek minden öntudatával. Vékony, nagyszájú kiscsaj, félelmetes agyműködéssel, és az ehhez tartozó, kiborító dumával. A pasik réme lesz hamarosan, mármint azoké, akiket jól kiszámított hirtelen felindulásból, de kifejezetten jogos önvédelem címén nem húzok végig a szomszédos kiserdőn, egy motorkerékpár mögé kötve.

Féltem, amikor megszületett. Féltem, mert hatéves korom óta az anyám nevelt, aki egészen addig, amíg ki nem repültem otthonról, nemigen keresett másik férfit magának. Szívből örültem, amikor aztán mégis megtalálta azt az embert, aki mellett úgy érezte, érdemes még egy házasságnak nekifutni. Az már csak a sors iróniája, hogy az illető ugyanannyi idős, mint az apám, és a foglalkozása is ugyanaz. Ugyanabba a folyóba nemcsak belelépni lehet kétszer, hanem belefulladni is, a jelek szerint.

A félelemtől az szabadított meg, hogy felhívtam első számú mentoromat, azt az embert, akitől a legtöbbet tanultam a hivatásomról, és akivel végül odáig jutott a kapcsolatunk, hogy szakmai kérdésekben néha ő kérte ki az én véleményemet. És aki aztán a lányom keresztapja lett. És akinek negyvenhárom évesen, munkába menet, egy körforgalomban megállt a szíve, teljesen indokolatlanul.

Felhívtam, és elmeséltem a félelmeimet. Azt, hogy nincs apaképem, hogy nem tudom, hogyan kell szülőként viselkedni, hogy nem tudom, mi lesz majd az, amivel talán nem cseszem el a gyerekem életét. Végighallgatott, aztán csak annyit mondott: „majd felnő vele együtt”. És ettől megnyugodtam.

A fiam. Három évvel fiatalabb a nővérénél, tüskére nyírt, erős barna haj, és olyan szemek, amiken egyből látszik: folyton pörög a szoftver, hogy milyen disznóságot lehetne kieszelni. Közben meg talán a legtisztább lelkű apró ember, akivel valaha találkoztam, és nagyon remélem, segíthetek neki, hogy az is maradjon. És talán hülyeség, de szeretném, hogy ha eljön a pillanat, tőlem tanulhassa meg, hogyan kell kicserélni egy csaptelepet, és ne az internetről, ahogyan nekem kellett.

Elfordítom a fejem, megszólalni készülök, „jó reggelt”, vagy „köszönöm ezt a két kölyköt” — valami ilyesmi. De lekésem a pillanatot, nem az enyém az első mondat. A mondat, ami így hangzik:

— Azon gondolkodsz, mennyire lesz könnyű elhagyni őket?

Édes istenem, ez nem lehet igaz. Neked is szép napot.

7.

Nézegetem a forgatási témákat, kivételesen egész sokáig látunk előre, remek, beírom magam gyorsan valami hétfői anyagra, e pillanatban megtehetem, hogy én válasszak. Nem is lenne kötelező, megoldanák nélkülem is, bár akad munka bőven, de nem szívjóságból csinálom. Egyszerűen szeretem ezt, meg úgy gondolom, hogy ha ennek a szakmának az élő beszélgetés a csúcsa, akkor a híradózás az alapja, ott kezdődik, arra épül minden. Nem vagyok válogatós, bármilyen témával elbánok, kellő, de még nem bántó felszínességgel, nem kell nekem ahhoz atomfizikusnak lenni, hogy tíz soros hírt írjak egy gombafelhőről. Azért máig a karrierem csúcspontjának tartom, amikor azt mondhattam, hogy nem forgatok több balesetet, mert hiába szakmai alapelv, hogy meg kell szólaltatni azt az embert, akit kettévágott a villamos, már amennyiben még életben van az illető — nekem azért ettől egy kicsit forog a gyomrom.

De magát a melót nem adnám semmiért, legalábbis nem olcsón — összesen egy esetre emlékszem, amikor majdnem hátat fordítottam a pályának. Mégpedig azért, mert sikerült egy rendőrségi helyszínre pont abban a pillanatban kiérnem, amikor a szemetesből előszedtek egy nejlonba tekert, halott csecsemőt, én meg ott, azon helyen vettem fel az interjút a rendőrségi szóvivővel. Aztán visszamentem a szerkesztőségbe, és rájöttem: innentől annyi a dolgom, hogy a tíz perces nyersanyagból másfél perces tudósítást gyártsak. Na, akkor majdnem elhánytam magam. Sok minden változott azóta, bennem is, körülöttem is, komoly páncélokat építettem, nem tudom, leforgatnék-e most egy ilyen anyagot, de félek, hogy igen.

Ma este? Leszel gépnél? Van kedved „beszélgetni”?

Ki nem hagynám. Híradó után?

De jóóó! Várlak.

Nem húzom tovább az időt, nagyjából találomra kiszúrok egy témát, délelőtt legyen, az a lényeg, tényleg szeretnék pár nyugodt percet. Kiírom magam a siratófalra, aminek „Forgatások napi vezénylése” a becsületes neve, csak ha mindig végigmondanánk, lekésnénk minden eseményt. Megvagyok, indulok. Vár az esti levelezés.

8.

Szia,

miben zavarlak?

Jól emlékszem, hogy fél egykor köt ki a cirkáló?

Szia, épp a hajamat szárítom megint, most szálltam ki a kádból, szeretek belefeküdni néha, gyertyát is gyújtottam, és nem égett le a lakás.

Egyeztessünk időpontot, tudok későbbi busszal is menni.

Nekem tökéletes a fél egy, legalább nem húzom az időt a forgatáson.

NE VARIÁLJ!

Jól van, de ha késnék, mindenképpen időben jelzem majd.

Nem kell késni, akkor nincs miért magyarázkodni. Szakmai alapelv...

Vannak ám új szakmai alapelvek is, persze ezeket csak a fiatalok ismerik...

Majd veszek tőled különórát. Szemtelen.

Hm. Holnap majd visszafogott leszek, és kemény, mint egy fűszál.

Igazán költői hasonlat. Nem vagy Te újságíró véletlenül?

Isten mentsen attól a mocskos a szakmától… Ezt a főnököm mondta, már ameddig a főnököm, mert nem biztos, hogy sokáig maradok, se pénz, se megbecsülés, igazán motiváló…

Merrefelé nézegetsz?

Mindenfelé. Én nem ragaszkodom ehhez a városhoz, csak tudod, diploma nélkül elég nehéz mozdulni, szóval először a papír legyen meg, aztán megyek én a munka után szívesen.

Nem panaszkodni akarok ám, mert hajlandó vagyok beletenni a munkámba elég sok energiát — de azért van egy határ.

Szeretem ezt, amit csinálok, imádom a csapatmunkát, meg egyedül is tudok dolgozni: tudod, adrenalin, meg minden. Csak várok egyfajta megbecsülést, cserébe engem hajnalban vagy éjszaka is ki lehet ugrasztani az ágyból, nem hisztizek. Csak amikor kell…

Érdekes dolog ez a megbecsülés. Sikerült pár hónapja állást adnunk valakinek, aki kész szégyen, hogy utcára került, nem kispályás a nő, ismerem ezer éve. Amikor kezdett nálunk, odajött hálálkodni. Nem ismétlem el, mit mondtam, de intim testrészek is szerepeltek a szövegben.

Ezt már korábban is akartam írni: meglepően érett gondolataid vannak huszonhárom évesen.

Van egy film, amit pár éve láttam: A hírek szerelmesei. Nem tudtam akkor elképzelni, miért lesz valaki idegbeteg a szakmában eltöltött húsz év után. De most már ismerem a határaimat és van bennem tudatosság, amikor lehet, erre hagyatkozom. Igyekszem a harmóniát és az egyensúlyt megtalálni, persze, nem mindig sikerül, becsúszik néha, hogy csak két-három órát alszom, de tudom, hogy néha erre is szükség van.

Huszonnégy vagyok már…

Az még mindig a gyerekkor vége. Vagy a felnőttkor eleje…? Mindegy is, a lényeg, hogy aludnod kellene lassan, mert széthullott arccal nem lehet öreg pasikat meghódítani egy idegen városban.

Értettem, és teljesítem az utasítást. Akkor holnap? Jó éjszakát.

Holnap, igen… Szia.

9.

Alszol, kretén?

Szoktam?! Nem, éppen levelezgetek. Gáz van, lökött tyúk?

Nem tudok aludni… Kivel levelezel?

Miért érdekel az téged?

Mert gonosz vagyok, pletykás, és rossz híredet akarom költeni a városban.

Elkéstél. Már az utcán is azt hallom, hogy Veled csalom az asszonyt, áll is a balhé folyamatosan, meséltem. Nálad mi újság? Gondolom, nem véletlenül kukorékolsz éjnek évadján.

Nem tudom… Olyan üres minden. Mondtad, hogy megpofozol az altató miatt, de lehet, hogy nem fogom megúszni. Mintha félnék, vagy mi.

Mitől félsz? Elég bátor vagy, hogy válaszolj?

Nem jár semmi konkrétum a fejemben, amitől félek, hogy elkövetném. Csak valami, amit menekülésnek vélnék. Fogalmam sincs. Talán hozzámegyek az első jöttmenthez, visszatáncolok valakihez, akivel egyszer már nem működött, felmondok, elköltözöm egy másik városba — nagyjából ilyen alternatívákon járatom az agyam. Csak hagyjon békén ez a világ kicsit. Olvasgatom a könyvet, amit adtál, ez most nagyon jókor jött.

Melyik fogalom érdekel a legjobban?

A bicikli… Le vagyok fagyva — vagy tán mégsem vagyok annyira értelmes, mint azt szeretem képzelni magamról. Mert különben miért nem tudok egy normális gondolatot sem kiagyalni? Úgy egyáltalán, mindennel kapcsolatban. Persze, most biztos hülyének nézel, azt sem tudom, mit beszélek, csak megint kiöntöm Neked a lelkemet, aztán majd jól ráunsz egyszer.

Ez a veszély nem fenyeget egyelőre. Hadd meséljek valamit. Tegnap kint voltam azon a borzalmas fesztiválon, amiről a hosszú összefoglalót kell csinálnotok jövő hétre.

Volt ott egy lány, nem lehetett nem észrevenni. Pedig koptatott farmer, meg valami fekete blúz, ennyi. De mégis: ott volt, jelen volt — csinos volt. Lány, dehogyis, a harmincat is elhagyta már. Sminkelve — ízlésesen, de feleslegesen. A nevetőráncokat nem kell elrejteni — mást meg nem lehet. Akkor meg miért? Elbújni akar? Rejtőzködni? Ki elől menekül?

Mosolygott — nevetett is talán. A szemét kerestem, amit nem takarhat a festék: látni akartam az őszinteséget a mosolya mögött. Nem engedte — kerülte a tekintetemet. Pedig kíváncsivá tett, ahogy mindig, mert fátylat éreztem a mosolya és a világ között. Tette a dolgát, futkosott egy mikrofonnal — de legszívesebben talán elszaladt volna minden elől. De nem ment. Nem szaladt el. És nem értem, miért.

Elszaladni? Nem tudom. De valamit kellene. Mert zsákutcába jutottam — ez most már biztos. De nem vagyok bátor. Makacsnak makacs — ami pont csak arra elég, hogy erőlködjek még egy darabig, hogy „de igenis”.

Ez megy minden nap. Hányok tőle, de már kicsit magamtól is. Hogy ha ennyire nem jó, miért nem változtatok? És az ilyen a legfélelmetesebb. Csak nehogy egyszer, egy nem várt pillanatban elkövessem életem egyik legnagyobb hülyeségét. Csak azért, hogy legyen már valami. Írok itt, hosszú mondatokat, mégsem azt, amit szeretnék, vagy ami van. Mert azt nem tudom elmondani. Tán nem is akarom. Nem Neked — senkinek sem. Hát ezért kell a smink. Minél rosszabb minden, annál több. Igen, elbújás ez a javából.

Nézd meg a többi fejezetet is, ne csak a biciklis részeket. Nyugalom. Szerelem. Út. Élet.

Beszélhetünk másról, ha akarod…

Köszönöm. Kivel leveleztél?????

Megrugdoslak… Egy volt tanítványommal. Írt egy hete, hogy igyunk egy kávét.

Hölgyről beszélünk?

Igen. Nagyon helyes lány volt, kíváncsi vagyok, mi lett belőle, meg… izgulok egy kicsit, na.

Izgulsz?! Miért is?

Nem tudom. Egész héten leveleztünk, minden este, és komolyan, már várom, hogy írjon. Valahogy különös az egész, lehet, hogy most nagyon jókor jött, mint Neked az idézetes könyv — meglátjuk. A diákom volt, három éve nem is láttam, de emlékszem rá, olyan eszes/nagypofájú fajta, veszélyes kombináció...

Rád mozdult?

Ne legyél hülye. Semmi, dumálunk, ma is túl vagyunk egy körön, és van bennem valami furcsa érzés, nem tudom, mintha olyasmi történne, amit nem tudok irányítani, és ismersz: utálom az ilyet. Közben meg nagyon várom a holnapot.

Úristen!!! Ennyire rápörögtél egy randira? Majd jól eltűnök három évre én is, hogy izgulj, mielőtt találkozunk.

Ne szórakozz. Egyszer már eltűntél fél évre, az is rossz volt, meg Neked se hiányzik még egy idegösszeomlás. Ha meg pimaszkodsz, fejbe ütlek, legalább nem kell altató. Tényleg, nem álmosodtál el?

Értem ám a célzást, megyek, megpróbálok pihenni.

Nem célzás volt, felőlem maradhatunk reggelig is, de tényleg nem ártana ledőlnöd, mert a világ összes festéke nem tudja majd eltüntetni a karikákat a szemed alól, aztán rád ugranak a pandák.

Kretén. Igazad van, megyek aludni.

Gyógyszer nélkül?

Igen. Szerintem igen. Köszönöm.

Benne van a szolgáltatás árában. Tündérekkel álmodj.

10.

— Hová megyünk, főnök?

Felriadok a kocsiban, ami a délelőtti forgatás helyszínére visz, és kicsit szégyenkezve veszem tudomásul, hogy sem a kérdés, sem a válasz nem érdekel. Valami meló, ennyi, nagyjából a Háromlábú Kutyát Tenyésztők Egyesületének éves közgyűlése szintjén köt le a feladat. A délutáni találkozón jár az eszem, meg a kedves, helyes, nagyszájú lányon, akit azon az őszi délelőttön már az első órán kiszúrtam magamnak. Részben a francia neve miatt, részben meg azért, mert közvetlenül előttem ült, ami nem volt jellemző a felsőoktatottakra, akik jobban szerettek a hátsó sorokban bujkálni, nehogy a tanár kérdezzen valamit. Egészen addig, amíg el nem mondtam, hogy ha enni akarnak az órán, inkább ne bújjanak a pad alá, mert megfulladnak esetleg, és semmi kedvem mentő után futkosni. Ettől általában oldódott a hangulat, és azt már nem is kellett kérni, hogy premierfilmeket azért inkább ne az én órámon torrentezzenek.

De ez a lány más volt. Szemtelen és vibráló. Érdekelte, amiről beszéltem, és általában megvolt róla a véleménye, amit rendszerint sietett is közölni, akár kérdeztem, akár nem. Bár többnyire kérdeztem, mert ha nem tetszett neki valami, hirtelen hátradőlt, lecsapta a tollat, és szikráztak a szemei — felkészült az ütközetre. Tényleg kíváncsi vagyok, milyen lehet most, két év után.

— Mi volt a kérdés? — Oldalról nézek az operatőrömre, ő vezet. Borostás, elnyűtt fazon, bőséges reggeli után sem lehet több hatvan kilónál, közben majdnem két méter magas. Fogalmam sincs, mennyi idős lehet, szerintem egész életében pont ugyanígy nézett ki: kitaposott farmer, szakadt póló, filléres tornacipő. Látszólag egy cigizésben, piálásban és operatőrködésben megfáradt, szétesett roncs, pedig kemény, mint a kád széle. Pár éve gyakorlatilag a halálból segítette vissza a feleségét, akinek nagyjából az összes csontja szilánkosra törött valami autóbalesetben, egy konferenciáról hazafelé jövet. Aztán kiderült valahogy, hogy a kocsit vezető kolléga nemcsak konferenciákra hurcolta az asszonykát, hanem kefélte is egy ideje. A széthullott fazon pedig fogott egy táska ruhát, elhúzott valami isten háta mögötti, fűtetlen nyaralóba, és beadta a válókeresetet. A tárgyalás után besétált a szerkesztőségbe, úgy ahogy volt, méretre szabott öltönyben, amit akkor láttunk rajta életünkben először. Próbáltunk oldani a feszültségen, valaki megkérdezte, ha már ilyen elegáns, miért nem kötött nyakkendőt. Erre kivette a cigarettát a szája sarkából, és csak annyit mondott: „mert nem vagyok buszsofőr”. Aztán felkapott egy kamerát, megnézte a következő forgatás időpontját, és visszatért a gályapadra. Most meg itt ül mellettem, és türelmesen megkérdezi újra:

— Hová megyünk?

— Fogalmam sincs. Nem volt kiírva a siratófalra?

— Csak annyi, hogy valami pszichiátriai konferencia.

— Akkor oda.

— Tényleg nem tudod?

— Tényleg. De ha ott leszünk, úgyis kiderül.

— És mit fogsz kérdezni?

—„Mi a helyzet most?”

Torokhangon röhög, simán el tudja képzelni rólam, hogy tényleg megjátszom. És lényegében igaza is van, sajnos tudom, hogy ezt a munkát kisujjból fogom lezavarni. Nem vagyok rá büszke, de húsz év rutin azért sok mindenre képesé tesz, és most tényleg másfelé járnak a gondolataim. De azért figyelek, mert már kapom is a következő kérdést.

— És ez elég?

— Általában igen, a tisztelt beutalt úgyis azt mondja, amit akar. Ha meg nem, akkor megkérdezem, hogy „hová lett a lóvé”, meg hogy „nem érez-e itt valami ellentmondást”. Ezzel a legnagyobb játékost is be lehet húzni a málnásba.

Újabb torokhangú nevetés, miközben lefékezünk a konferenciaterem előtt. Kinyitja az ajtót, és széles ívben az aszfaltra hajítja a csikket. Kiszállunk, a kocsi fölött rám pillant. — Kíváncsi leszek.

— Jó neked.

11.

Ha dögunalom a téma, általában az a módszer, hogy kerítünk valami írástudót, sétáltatjuk percekig, megérkezik, bejön az ajtón, kávézik, bemegy a terembe, belehallgatunk az előadásába, aztán elé tartunk egy mikrofont, három kérdés, az első a bemelegítés, a második, amiért jöttünk, a harmadik csak azért, hogy ne sértődjön meg a rövid interjú miatt, brekeg valamit, aztán visszaengedjük a vadonba. Én ezt a technikát főként tökegyforma embereket felvonultató eseményeknél alkalmazom, mint például ez a mai is, pszichiátriai előadás délelőtt tízkor, érdekelne azért, ki kíváncsi erre, nincs ennyi délutános a világon, de valamiért mégis megtelt a terem. Átfutom a programot, megnézem, ki az első előadó, gyorsan meg is keresem, egy fiatal doki, a témája is érdekesnek ígérkezik, ő maga meg nagyon készséges, még nem tudja, mi vár rá. Húsz percet beszél a pódiumon, az még pont belefér, addig elkészül pár vágókép, és máris érkezik az áldozat, zokszó nélkül teszi, amit kérünk, aztán jöhet az interjú.

— Doktor úr, az előadásában úgy fogalmazott, hogy ezt a fajta személyiségzavart nem túl régen kutatják, és sok minden változott a megítélése kapcsán. Mi a helyzet most? — Hallom, hogy az operatőr halkan felröhög a hátam mögött, nyilván megkapom a beszólást kifelé menet, de ezt most nem bírtam kihagyni.

A doki nem veszi észre a pimaszságot, még szerencse, ezek csak apró, belső titkok, ilyenekkel szórakoztatjuk magunkat a taposómalomban. — Mára tudjuk, hogy a borderline, vagy magyarul: határeseti személyiségzavar nem igazán pontos elnevezés. A kutatások kezdeti időszakában ezt a tünetegyüttest a depresszió és a skizofrénia határára sorolták. Mára bebizonyosodott, hogy ez nem egészen igaz, de jobb elnevezés híján a szakma megmaradt ennél.

— Mik a borderline legjellemzőbb tünetei?

— Leginkább a hangulat szélsőséges ingadozásával, önkárosító tünetekkel és kínzó érzelmi állapotokkal jár, egy borderline egyszerre képes szeretni és gyűlölni ugyanazt az embert. Gyakori az öngyilkossággal fenyegetőzés, amit egy pillanattal később nagyívű érzelmi és szellemi szárnyalás követ, hogy aztán ezt rövidesen teljesen fásult órák, akár napok váltsák fel. Jellemző egyfajta érzelmi kiüresedés, mert képtelenek megtartani a számukra fontos, szabadságot adó kapcsolatokat, ugyanakkor az önként vállalt, alárendelt szerepekből is hamar elmenekülnek.

És így tovább, még pár kérdés, tényleg egész izgalmas ez a téma, bár azért nem mondom, hogy túlságosan érdekelne, tudok majd aludni anélkül, hogy utánanéznék. Szörnyű azért, egy csomó ember életét keserítheti meg, kár, hogy ilyen kérges már a lelkem. Bár az is igaz, hogy nem szabad mindent kívülállóként túl mélyen átélni, nem halhatunk meg mindenki helyett.

A beszélgetés végére már alig figyelek, megvan, amit akartam, innentől már csak a kötelező udvariasság miatt hagyjuk befejezni az utolsó mondatot. Bár tudok olyan operatőrt, akinek a riporter menet közben jelezte: elhangzott a lényeges rész, nem kell pazarolni a nyersanyagot, mire a kolléga nemcsak kikapcsolta a kamerát, hanem el is pakolta, a nyelv meg ott állt, és tovább beszélt egy mikrofonba, aminek a semmibe lógott a kábele. Az én operatőröm profibb ennél, megvárja, míg megköszönöm az interjút, gyorsan rakodik, rágyújt, és indul kifelé, legnagyobb meglepetésemre szótlanul, elgondolkodva, mi a fene, úgy látszik, megérintette a téma, nem is hittem volna, látott már ő is mindent a kamera keresőjén keresztül. Kíváncsi vagyok, mi járhat a fejében, de nem is kell megkérdeznem, mert az autóhoz érve elpöcköli a csikket, és tömören összefoglalja az érzéseit.

— Na, főnök, ez ám a szar, nem a kopaszodás.

12.

Buszon már, egy óra, és ott vagyok. Te?

Túl a forgatáson, megyek vágni, nem húzom az időt, szerintem lenyomjuk, mint etiópot a mocsárláz.

Jaaaaaaaj…

Bocsánat…

Sietek, össze kellene szórni gyorsan ezt az anyagot, nem akarok trehány lenni, de nagyon mennék már. Ügetek a vágókhoz, jön szembe az egyetlen női változat, félelmetes a csaj, harminc év és harminc kiló, de süt belőle az energia.

Sokszor dolgoztunk együtt, sokat is röhögtünk, nemigen lehet másképp elviselni az egész napos elmebajt, amiből estére az a pár órányi műsor összeáll. Elég zárkózott nő amúgy, gyöngykagyló, csak ritka pillanatokban tudtam kicsit kinyitni, akkor viszont mindig meglepődtem, mennyire mély és erős érzései vannak.

— Főnököd merre?

Sanda vigyorral válaszol. — A barlangjában, küzd a zeneverseny szignáljával. Megvágtam egy ötven perces filmet, mialatt megrajzolt két indát.

— Dög vagy.

— De jól csinálom.

Irány a folyosó vége, ott van a barlang, a vezető vágó szobája, ez is milyen már egy ekkora cégnél, nem tudom, mit vezet, szerintem legfeljebb háztartást, mert tényleg jó a srác, tőle kérdeznek, ha valami gáz van, de itt teszi a dolgát mindenki magától is. Belépek az ajtón, bent ül a fickó, jóban vagyunk nagyon, fogadott öcsémnek szoktam hívni, egy bő tízessel fiatalabb nálam, ápoltuk egymás lelkét eleget, azonnal látom, hogy szét van csúszva, mint hóember a bozóttűzben.

— Morogsz megint, fogatlan kutya?

— Nem.

— Egyszavas válasz háborgó lelket takar. Mi a háborgás tárgya? Meló?

Morcosan vonja meg a vállát. — Dehogyis. Az csak annyi, hogy itt volt a szervező, megnézte a szignált, azt mondta, neki nem igazán tetszik, de ő nem ért hozzá.

— Erre te?

— Megkérdeztem, hogy akkor minek pofázik bele.

Felröhögök. — Kész csoda, hogy nem szeret ide járni.

Nem köp a padlóra, igazi úriember. — Nekem akkor se hiányozna, ha sose látnám többet.

Behajtom az ajtót, leülök mellé, tényleg nincs sok időm, de inkább a híradó vesszen, mint egy haverom. — Térjünk a lényegre. Mi a gáz a Lávalánnyal?

Kimerednek a szemei. — Nem igaz, bazmeg, hogy mindent kitalálsz.

— A rutin, meg az évek. Nos? — Nem olyan nagy csoda ám ez, a „Lávalány” az egy szem női vágónk természetesen, másfél éve kerülgetik egymást, rajtuk kívül nagyjából az egész banda tudja, hogy összejönnek, várjuk a pillanatot, már a pezsgőt is behűtöttük. Azért nehéz nem észrevenni, ha a vezető vágónk nem tudja bekapcsolni a monitort, mert reggelre egy csokit ragasztott rá valaki, és ez még csak a legenyhébb tünetek egyike. Bár van egy apró folt a képen, mert a csaj együtt él egy fickóval, amennyire tudható, döglődik a dolog, de attól még létezik, és az ilyesmi soha nem egyszerű. Mindesetre mostanában történt valami, nagy volt a titkolózás, de ahogy a srácot nézem, nem lehetett túl sikeres az ügy.

— A hétvégén összejöttünk. — Na, végre, már kezdtem aggódni, hogy megromlik a pezsgő. — Legalábbis én azt hittem, azért elég sokáig eljutottunk, érted, de azóta alig beszél velem,

kérdeztem, mi a baj, azt mondta, bűntudata van, meg nem lehet ilyet csinálni a pasijával. Nem értem, mert szombaton kicsit azért másképp nézett ki a dolog, ne csodálkozz, ha nem köt le ez a dögunalom szignál.

— Szerintem… — Eddig jutok, mert a lökött tyúk dugja be a fejét az ajtón, és szokásos, csipkés stílusában érdeklődik, hogy soká óhajtunk-e még vakarózni azon a nyomorult másfél percen, mivel elég hosszú a várólista. — Beszélünk még, de most szórjuk össze ezt a vackot.

— Oké, persze. Mid van?

— Pszichiátriai előadás.

— Izgalmas?

— Hiánypótló. Őszintén a vakondról…

— Hang?

— Megvan.

— Interjú?

— Kiválasztva.

Felpillant. — Akkor én ide minek kellek?

Komoly maradok, amennyire csak lehet. — Ezen már én is gondolkodtam. De nem sikerült lenyúlni a lóvédat.

— Anyád. — Átfutja a nyersanyagot. — Innen menjen az ugatás?

— Észrevehető a család, a környezet számára, ha valaki ezzel a személyiségzavarral küzd?

— Az ilyen emberek állandó félelemben, állandó fájdalomban élnek, miközben nagyon erős bennük a megfelelési kényszer. Ugyanakkor különösebb fenntartások nélkül képesek teljesen tönkretenni a környezetüket, anyagilag, erkölcsileg, sőt, akár egészségügyi értelemben is.

— A borderline személyiségzavarban szenvedők hogyan élik meg a saját állapotukat? Milyen érzés ezzel a személyiségzavarral élni?

— Ez nagyon jó kérdés, de egy szóval is tudok rá válaszolni.

— Mi az a szó?

— Pokol.

Intek, ismeri már a mozdulatot, azonnal megállítja a felvételt. — Oké, eddig, sírjanak a népek. Bocs, de futok tovább, dobálj rá pár ronda képet, aztán tokba vele. És nem úszod meg, dumálunk még.

— Tudom.

Kifelé indulok, közeleg az időpont, alig várom, hogy a buszpályaudvarra érjek. Az ajtónál beleszaladok a lökött tyúkba, a legjobbkor, legalább kicsit nyugodtabb lehet a lelkiismeretem az összetákolt tudósítás miatt. — Ránéznél az anyagomra? Ott kellett hagynom a vágást.

Enyhén szólva meglepődik. — Nem jellemző…

— Helyzet van. Most lesz a teás randi.

Már az utcán járok, amikor utánam szól. — Várom a sztorit.

— Addig maradj vívóállásban.

Futás.