Dr. Shahed Yousaf

Bevarrva

Egy börtönorvos feljegyzései
életről és halálról

részlet

Corvina

Copyright © Dr. Shahed Yousaf, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Dr. Shahed Yousaf: Stitched Up. Stories of Life and Death from a Prison Doctor,
Bantam Press, London, 2022

Hungarian translation © Lázár Júlia, 2023

A kötetet tervezte: Karcagi Klára
Borítófotó: Adobe Stock/nimito

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6922 9

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

A könyvet az Ő Királyi Felsége végrehajtási intézményeiben odaadóan dolgozó embereknek ajánlom, az őröknek és az egészségügyi személyzetnek, sőt a családtagjaiknak is, mert mind azon munkálkodnak, hogy mi biztonságban élhessünk.

Tartalom

Bevezetés: A megroppanó rendszer

1. A szabadságuktól megfosztott személyek egészségügyi ellátása

2. Üdv a pokolban

3. Most megvizsgálja az orvos

4. Életfogytig

5. Csapatmunka

6. A trauma

7. Orvostörténet

8. Monoklis péntekek

9. Magánzárka

10. A VP-részleg: a „sebezhetők”

11. Mr. Freddie Mercury

12. Ki, mikor, hol, hogyan?

13. Szabadulás

Epilógus: Az igazság mindig hihetetlenebb a fikciónál

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bevezetés
A megroppanó rendszer

Miért akarna bárki tolvajok, gyilkosok és erőszaktevők között dolgozni? Egy évtizeden át többször is feltettem magamnak ezt a kérdést. 2022-ben lesz tíz éve, hogy börtönorvos vagyok. Nem állítom, hogy életem álma volt rácsok mögött végezni, de ha a véletlenre hivatkoznék, leegyszerűsíteném a dolgot. Orvosbiológiából diplomáztam, majd 2001-ben beiratkoztam a Warwicki Orvosi Egyetem posztgraduális kurzusára. A társadalom peremén, a legnagyobb szükségben élőkön akartam segíteni. Munkáscsaládból származom, Birmingham szegénynegyedében nőttem fel. Még egyetemre jártam, amikor tudomást szereztem az inverz ellátási törvényről, aminek lényege, hogy a legrászorultabbak kapnak a legkevésbé segítséget. Tenni akartam valamit, de még fogalmam sem volt róla, pontosan mit.

Az egyetem végén záróvizsga várt ránk, a kurzustól függően négy vagy öt év teljes anyagából. Aki ezen megbukott, diploma nélkül távozhatott. Rettegtem a kudarctól: a családban még nem volt orvos, nem vehettem készpénznek a sikert. Ez 2006-ban történt, de azóta is a vizsga előtti estét élem át a rémálmaimban, és azt, hogy nem készültem eleget. Sok orvos számára ismerős lehet az érzés. Ha ez még nem lett volna elegendő, az édesapám, sajnos, a záróvizsgák előtti napon hunyt el tragikus hirtelenséggel. Holttestének látványa sokkolt, az éjszakát együtt virrasztottam át anyámmal és nővéremmel, de másnap az arcomon könnyekkel, mégis visszaautóztam, és beültem a vizsgára. Életemnek ez a rettentő szakasza mély nyomokat hagyott bennem. A veszteséggel a magam módján birkóztam meg: nem beszéltem róla, igyekeztem száműzni a gondolataimból is. Visszatekintve úgy látom, azért kezdtem a nálam is többet szenvedő emberekkel foglalkozni, hogy meg tudjak birkózni a saját traumámmal.

2012-ben, orvosi diplomával a kezemben, West Midlandsben kezdtem dolgozni, hajléktalan emberek háziorvosaként. A pácienseim nagy részének egyáltalán nem vagy bizonytalan volt a lakhelye, az utcán élt, netán hajléktalanszállón, vagy ismerőstől ismerősig vándorolva kanapészörfözött. Köztük szerhasználók, heroint fecskendezők, crack kokaint füstölők, esetleg a kettő koktélját, azaz hógolyót vagy speedballt befecskendezők. A hajléktalanpraxis része a tűcsereprogram, a célja a használt tűk biztonságos elhelyezése és tiszta tűk biztosítása a HIV, a hepatitisz, és más, vér útján terjedő vírusfertőzések megelőzése érdekében. Szorosan együttműködünk a Drogprevenciós Munkacsoporttal, akik a heroinistáknak biztonságosabb opiáthelyettesítő terápiát írnak elő, például Metadon vagy Subutex használatát. Az opiát fogalma itt a természetben előforduló, például mákgubóból kivont opiátokat épp úgy lefedi, mint a Metadonhoz hasonló szintetikus termékeket. Hosszas kutatás bizonyítja, hogy a kezelés működik, az érintett betegek sokkal kisebb arányban követnek el bűnt vagy bármilyen erőszakos cselekményt.

Pácienseink aránytalanul nagy csoportja szenved mentális betegségektől. Sok női és néhány férfi beteg szexmunkás, ők gyakran a rendelő küszöbén alszanak el az éjszakai műszak befejezése után. Szolgálatunk szorosan együttműködik a SWISH (Sew Workers into Sexual Health, azaz Szexmunkások egészségéért) egyesülettel, amit a Terrence Higgins Trust működtet. A SWISH-kisbuszunk nem hivatalos beceneve: szexbusz, heti két este az ápolóink kimennek a szexmunkásokhoz, az adott helyszínekre, és STI (nemi úton terjedő betegség)-vizsgálatokat végeznek, valamint ingyen fogamzásgátlót osztanak. Országosan együttműködnek a jótékonysági szervezetekkel és a rendőrséggel is, hogy véget vessenek a szexmunkások ellen irányuló erőszaknak, és támogassák az emberkereskedelem áldozatait.

Ami számomra a legfontosabb: a hajléktalanokkal foglalkozó praxis emberségesebbé tesz. Valóban a betegeink lesznek, nem csak megoldandó „problémák”. Ha hidegre fordul az idő, nekik adjuk a felesleges ruháinkat, hogy szárazon és melegen öltözhessenek. Kapcsolatban állunk a helyi kávézókkal és élelmiszerbankokkal. Van lehetőség előjegyzésre, de anélkül is fogadjuk a hajléktalanokat, jöhetnek akkor, amikor nekik megfelel. A praxist eredetileg egy csapat szociálisan érzékeny keresztény orvos alapította, és én ugyan muszlim vagyok, de büszkeséggel töltött el, hogy folytathatom a munkájukat. A klienseink közül sokan magasan képzett szakemberek, vagy a fegyveres erők korábbi tagjai, akiket alkohol-, drog- vagy játékfüggőség sodort oda, mert mindenüket elvesztették. Nekik csak segíteni kell, hogy újra talpra álljanak.

A praxis fogad erőszakos és agresszív betegeket is, akiket a speciális ellátásra jogosultak egyéb listáiról töröltek. A program résztvevőjeként biztonságos környezetet nyújtunk, a rendelő előtt biztonsági őr posztol, és fenyegető helyzetben megnyomhatjuk az asztalunk alá diszkréten elrejtett pánikgombot. Segíteni próbálunk, de a bejárati ajtónk folyamatosan ammóniabűzt áraszt, hiába takarítjuk állandóan, mindig akad valaki, aki mérgében vagy bódulatában lehugyozza. Az emberek nem mindig fogadják el, vagy nem tudják igazán értékelni a felajánlott segítséget. A hajléktalan páciensek egy része gyakran azért követ el jelentéktelen bűnöket, hogy a telet az utca helyett a börtönben tölthesse, ahol meleg van, kap enni és társasága is akad.

Az egyik hajléktalanokkal dolgozó orvos említette, hogy néha börtönökben is rendelnek, talán azt is élvezném. Ez a röpke megjegyzés változtatta meg az életemet. Egészen addig nem sejtettem, hogy orvosok a börtönökben is rendelnek. Nem gondolkoztam rajta, azt hittem, a szociálisan rászorulókkal együtt kezelik őket, vagy a börtönön kívül eső kórházba küldik. Nem tudtam, hogy a fogvatartottak kezelése az alapellátáshoz, a háziorvosi szolgálathoz tartozik. Felváltva használják a börtönmedicina, börtönorvos, a szabadságától megfosztott személy egészségügyi ellátása, ellátás biztonságos környezetben terminusokat, de a könyvben az egyszerűség kedvéért börtönegészségügyről beszélek.

2012 óta dolgoztam női börtönökben, kiskorú elkövetőkkel, és a férfibörtönök minden típusában. Az utóbbi tíz évben börtönök nyíltak vagy zártak be az Egyesült Királyság területén, de a számuk változatlanul 120 körül mozog. Ez azt jelenti, hogy több mint 88 ezer férfi, nő és gyermek tartozik a legkülönbözőbb börtönökben működő egészségügyi intézmények fennhatósága alá. Az Egyesült Királyságban A-tól D-ig kategorizálják a börtönöket, ahol az „A” a legszigorúbb biztonsági előírásokat jelenti, a „D” nyitott börtön, ahová a néhány hónapon belül szabadulók kerülnek. A foglyokat is ezekbe a kategóriákba sorolják, attól függően, mekkora veszélyt jelentene a szökésük a társadalomra. Külön börtönökben tartják a vizsgálati fogságban és a nem vizsgálati fogságban lévőket. Az előbbi a frissen bekerülők helye – gyakran még az ítélet előtt. A nem vizsgálati fogságban tartottak csak elítéltek lehetnek, akik már szerepelnek a börtönrendszer nyilvántartásában, és akár a helyszínek között mozgathatók.

A Covid-lezárások alatt hallottam olyan megjegyzéseket, hogy olyan ez, mint a börtön. A szabadságmegvonás és a társadalmi elszigeteltség komoly mentális és fizikai terhet jelenthet. De nem olyan, mint a börtön. A kollégáimmal együtt a börtönökben dolgoztunk a lezárások alatt is, szemtől szemben az elítéltekkel – számunkra is megterhelő, de a foglyok számára még rosszabb, átlagosnál is nehezebb körülmények között. Képzeljünk el egy 2,5×3 méteres cellát, amit az elítélt egy idegennel, egy másik fogollyal kénytelen megosztani, és egyiküknek sem lehet saját zuga. Az idegennek lehet fizikai vagy lelki betegsége, szerhasználatból eredő problémája, viselkedhet antiszociálisan, vagy előállhat mindez együtt. Az ablakot rács védi, de gyakran be is szögelik. Vészhelyzetre minden zárkában van egy csengő, de nem mindig működik, és nem feltétlenül reagálnak rá gyorsan. A szellőzőnyílásokat eltömi a festék és a kosz. A cellában nincs telefon és nincs zuhanyozó. A vékony matrac az ágyat helyettesítő fakereten nyugszik. A tiszta lepedő és a mosás általában luxus. Az ágy mellett ott a kübli, takarás nélkül, az alapvető higiénia, a méltóság megőrzése nem szempont. A szellőzetlen helyiség hőmérsékletét a fogoly nem szabályozhatja, hol megfagy, hol megfő. A teáskanna és a televízió privilégium. A vízcsapok, a világítás, az áramforrások gyakran nem működnek. Előfordul patkány és svábbogár. Az alapvető táplálékot kimérik, a zárkában kell elfogyasztani, hogy ehető és elegendő-e, kérdéses. A lezárások alatt foglyok tízezrei a nap huszonnégy órájában voltak kénytelenek elszenvedni a megalázó körülményeket. Csak korlátozott időt tölthettek a cellán kívül, hogy egyenek, mosakodjanak, mozogjanak, vagy kapcsolatba lépjenek a szeretteikkel. Az elszigeteltség riasztó érzése sok éven át velük marad.

De miért is küldünk börtönbe embereket? A cél: büntetés, rehabilitáció, a közbiztonság fenntartása, elrettentés. Ha valaki egy kicsit is ismeri a brit börtönöket, tudni fogja, miért mondom, hogy szinte tökéletesen egyformák. A börtönépítészet az Escher-féle metszetekre emlékeztet, betontömbök, zárt kapuk és lépcsőházak végtelen sora. A hasonlóságuk oka azonban még inkább a közös hiányosságuk: nem jut rájuk elegendő forrás, nincs elég személyzet és nagy a zsúfoltság.

Angliában és Walesben az igazságügyi minisztérium ellenőrzi a börtönöket. Őfelsége büntetés-végrehajtási hálózata (HMPPS) a feltétele a bírósági ítéletek végrehajthatóságának. A miniszteré a teljes felelősség. Amikor 2016 és 2017 között Liz Truss volt az igazságügyi miniszter, elismerte, hogy a börtönök „komoly és tartós” nyomás alatt állnak. Az utóbbi harminc évben a fogvatartottak száma majd 70 százalékkal nőtt. Skócia, Anglia és Wales bebörtönzési rátája a legmagasabb Nyugat-Európában. Ez azt jelenti, évtizedek óta most a legsúlyosabb a börtönrendszer válsága.

Minden politikai párt azt akarja bizonyítani, hogy szigorúan a törvény és a rend pártján áll. Sokan vélik úgy, köztük a saját családom és barátaim, hogy a börtönök „túl megengedőek”. Amikor 2012-ben Chis Grayling lett a konzervatívok igazságügyi minisztere, azt mondta, véget vet a szokásnak, hogy a börtöneink nyári táborokra emlékeztessenek. Ám ez a hamis narratíva ma is él, és meg kell változtatni. Ha a fogvatartottakról beszélünk, előkerül az „ők” és a „mi” mentalitás. Sokan gondolják úgy, hogy „ők” szörnyetegek, akik süllyedjenek csak el, és éljenek zabkásán. Nonszensz – hiszen mindannyiunkat egyetlen rossz döntés választ el a börtöntől. Egy hét múlva börtönben találhatjuk magunkat, elég, ha elgázolunk valakit, amikor hatvannal hajtunk egy ötven kilométeres zónában. A börtönbeli pácienseim sokszor nem sokban különböznek a többi betegemtől. Ha elfelejtem a rácsokat és talán még a lármát, elhitethetem magammal, hogy odakint vagyok. Ám, ha szisztematikusan elállatiasítjuk az embert, méltatlan, lehetetlen helyzetekbe hozzuk, állandó unalomnak és frusztrációnak tesszük ki, biztosan nem a jó tulajdonságait hozzuk elő, pláne nem rehabilitáljuk. A börtön a bűn melegágya, a radikális romlásé, a droghasználaté, a mentális zavaroké, önbántalmazásé, nemi erőszaké, öngyilkosságé és gyilkosságé.

A börtönök népessége riasztó mértékben nő, sokan zsúfolódnak közös cellába, vagy egy személyre tervezett blokkba. A leggyakoribb kérés, amivel hozzám fordulnak, az orvosi segítségen kívül, hogy hadd ne kelljen osztozni a cellájukon. Ezt a kérést nem áll módomban teljesíteni. A börtönök olyan túltelítettek, hogy a norma az emeletes ágy, az egyszemélyes zárka ritkaságszámba megy. Dupla ágy, ortopéd ágy kizárt. Nem kap semmilyen ellátást a klausztrofóbiás, az elhízott, vagy a nagyon magas ember, akinek a lába lelóg a priccsről. A közös zárka kockázatát nem az egészségügyi személyzet, hanem a börtönszemélyzet méri fel. A foglyok gyakran támadnak neki bárkinek csak azért, mert velük egy blokkba került – ez világos. Minden megtörténhet. Zahid Mubarek brit-pakisztáni tizenévest a rasszista cellatársa ölte meg 2000 márciusában. A késleltetett nyilvános nyomozás annyi hiányosságot tárt fel, hogy a helyrehozatalukra nyolcvannyolc javaslatot tettek. Borzasztó statisztika, és szerintem azt jelzi, hogy a zárkákat egyszemélyessé kellene tenni.

Nem vagyok sem kriminológus, sem szociológus vagy politikus, csak börtönorvos és adófizető. Az adófizetőnek egy fogoly évente 44 ezer fontjába kerül. Akár meg is érhetné, ha a börtönbüntetés a bűnözők megjavulásával járna, megtörné a bűn bűvkörét, és csökkentené a visszaesők számát. Ám Angliában és Walesben azt mutatják a statisztikák, hogy tizenkét hónappal a szabadulása után az elkövetők 48 százaléka visszaesik. Az újraelkövetők, vagy visszaesők gazdasági és társadalmi hatása évi 15 milliárd font költséget jelent az adófizetőnek. Miközben a börtönökre szánt éves költségvetés mindössze 5 milliárd font. És annak ellenére, hogy egyre több ember kerül börtönbe, 2013 óta az erőszakos bűnelkövetés aránya Angliában és Walesben évről évre nő. Minden börtönbe nem küldött fogoly árán két börtönőrt vehetnénk, akik fizetése ezért a fárasztó 39 órás munkahétért évi 22 843 font.

A brit adófizetők nehezen megkeresett pénze tehát egy lyukacsos rendszerbe kerül. Holott vannak jó megoldások, ahogy más fejlett népeknél látjuk. Hasonlíthatjuk a saját rehabilitációs programunkat Norvégiáéhoz, ahol az egy fogvatartottra jutó kezdeti költség nagyobb ugyan, de a visszaesők aránya jóval kisebb, a közbiztonság jobb, és mindez hosszú távon jóval kevesebbe kerül. Rövidlátó megoldás egyre több börtönt építeni és egyre hosszabb büntetéseket kiszabni – a problémát ezek csak fokozzák. Át kell tekintenünk a büntetőrendszerünket, leszorítani a fogvatartottak számát, ez értelmesen, biztonságosan kivihető. A személyzetnek így lenne ideje azokkal törődni, akik rászorulnak. Ha csak rázárjuk valakire a zárkaajtót, nem teremtünk lehetőséget értelmes tevékenységre vagy képzésre, korlátozzuk a családi kapcsolatokat és a látogatást, és a kiszabadulókat nem segítjük munkalehetőséghez és lakhatáshoz, jóval nehezebben integrálhatók vissza a társadalomba, és nő a visszaesés valószínűsége. Aggasztó a jelenség, hogy a gyermek, akinek valamelyik szülője börtönben van, kétszer akkora eséllyel lesz maga is bűnöző.

Pályámat a szabadságuktól megfosztott személyek egészségügyi ellátásában akkor kezdtem, amikor a koalíciós kormány az egyébként is szűkös börtönökre szánt költségvetési keretet egynegyedével csökkentette. A pénz nagy része el is ment a börtönszemélyzetre. A 2010-et követő öt évben a börtönőrök száma tízezerrel lett kevesebb – ez megdöbbentő adat, a teljes munkaidős személyzet egyharmada. A börtönőr felel a biztonságért, a foglyok ellenőrzéséért, képzéséért, a rehabilitációs programokért, és ezeken a területeken egyre több a munka. Ráadásul 2013-ban életbe lépett egy „példaadónak” jellemzett változtatás: a tapasztalt börtöntisztek önként vonuljanak vissza. Az új börtönőröket pedig gyorsított tempóban toborozták, kevesebb képzést és támogatást kaptak, így a legfontosabb velük kapcsolatban az lett, hogy hosszú távon működjenek. Ez a brit börtönökben mindenütt bizonytalanságot okozott, az első vonalban dolgozók minden jó szándéka ellenére. Miután a kormánnyal folytatott tárgyalások kudarcba fulladtak, a Börtönfelügyelők Szövetsége (POA) tömegtüntetéseket szervezett 2016 és 2018 között – ezzel hívták fel a figyelmet a személyzethiányra és a példátlanul fokozódó erőszakra. A kezdő orvosok szerződései körüli viták az egészségügyben is sztrájkokhoz vezettek 2016-ban. Az első vonalbeli személyzet a lehető leghangsúlyosabban fejezte ki aggodalmát a rábízottak miatt, mire a politikacsinálók jogi lépésekkel fenyegették őket.

Az egyes érintettek személye, börtönbüntetésük oka és hossza nagy eltéréseket mutat. A feketéket és etnikai kisebbségekhez tartozókat nagyobb arányban veti vizsgálati fogságba Őfelsége bírósága, mint a fehéreket. A börtönlakók mintegy 10 százaléka van vizsgálati fogságban, többségük tárgyalásra vár, bűnösként kezelik, amíg ártatlannak nem nyilvánítják, holott nem ítélik őket szabadságvesztésre, mikor végre bíróság elé kerülnek. A jelenlegi fogvatartottak körülbelül 70 százaléka nem követett el erőszakos bűncselekményt, hanem például kábítószer birtoklásáért vitték be. 2009-ben a kormány „drogkirálya”, David Nutt professzor mégis lemondásra kényszerült, miután bizonyította, hogy a kannabisz, az extasy és az LSD a társadalom és az egyén egészségére egyaránt kevésbé veszélyes, mint az alkohol és a cigaretta. Az erőszakos bűncselekmények elkövetőinek nagyjából 40 százaléka alkoholos befolyásoltság alatt áll. Az alkoholfogyasztás egészségügyi, társadalmi és gazdasági szempontból is ártalmasabb, mint a kannabisz. Sürgősen felül kell vizsgálnunk, hogyan reagál a társadalom a drog- és alkoholproblémákra – és a tényeknek megfelelően alakítani a törvényeinket.

2014-ben Nick Hardwick, a börtönök főparancsnoka kijelentette, a börtönválságért „a politika és választott irányvonalának kudarca” a felelős. Lord Ramsbotham, a másik börtönparancsnok még csípősebben fogalmazott: „a börtönrendszer kudarcát az odaadó, hozzáértő, tapasztalt vezetők hiánya okozza […] az igazságügyi minisztérium vezetését olyan politikusokra bízták, akik nem ismerik jól a börtönöket és nem képesek nagy és bonyolult rendszerek összehangolt működtetésére.” Talán radikálisabb megoldásra van szükség, amit a választók lándzsaélre tűznek, és lássuk be, a politikusok előtt csak az ő véleményük számít. Tehát: aki az igazságügyi minisztériumban vagy a belügyben vezető szerepet akar betölteni, vagy börtönparancsnok akar lenni, legalább egy hetet lenne köteles börtönben eltölteni, mielőtt megkapná az állást. Én sem fogadnék el tanácsot egy orvostól, aki nem látott még belülről kórházat – ugyanezt az elvet kellene azokra vonatkoztatni, akik alapos tudás és tapasztalat híján akarják előírni nekünk, mit csináljunk.

Szenvedélyesen szeretem az irodalmat, az orvostudományt és a kettő metszéspontját. A börtönben szégyenletesen nagy az írástudatlanok száma – az angliai és walesi foglyok ötven százaléka egy tizenegy éves szintjén olvas. Chris Grayling ehhez képest betiltotta volna a börtönben a könyveket, de a bűnügyi reform híveit és az írók közösségét tömörítő Howard Liga ezt szerencsére hevesen ellenezte. Tudjuk jól, mi működik a börtönökben: ha olvasni és számolni tanítjuk a fogvatartottakat. A kitűnő Shannon Trust jótékonysági szervezet, amely körülbelül 50 ezer fogva tartott férfit és nőt tanított meg olvasni, mégsem kap állami támogatást.

Az írás és számolás tudományát fejlesztőkön kívül még több mint százféle kurzust tartanak a brit börtönökben, de kevés a bizonyíték arra, hogy ezek segítenek visszatérni az életbe. Sőt, némelyik több kárt okoz, mint hasznot. A szexuális bűncselekményekkel kapcsolatos programot például leállították, mert bebizonyosodott, hogy csak szaporította a szexuális bűncselekmények számát. Ami valóban csökkenti a visszaesők számát, az az oktatás, mert álláshoz és stabil lakhatáshoz segíti a szabadulókat.

Remélem, hogy ez a könyv elindítja a bűnügyi reformról, a szabadságuktól megfosztottak egészségügyi ellátásáról és a foglyok jólétéről folytatott párbeszédet. Én az NHS és a börtönök kihívásai közepette dolgoztam, de fontos számomra a szabadságuktól megfosztottak egészségügyi ellátása – nem veszem könnyedén az előjogot, hogy velük dolgozhatok. Ez a legszórakoztatóbb és egyben a legfrusztrálóbb munka. A legizgalmasabb és legtöbb aggodalmat okozó tapasztalás. Ha szóba elegyedünk bárkivel, aki börtönben dolgozik, áradni fognak belőle a legdöbbenetesebb anekdoták, de a mélyben persze érződik a mély aggodalom azokért, akiket dolgunk megvédeni.

A neveket megváltoztattam, hacsak nem kaptam kifejezetten engedélyt valakitől az ellenkezőjére. Összevontam történeteket vagy változtattam a tartalmukon, a dátumokon és a személyes részleteken, hogy ne legyenek beazonosíthatók. Különböző börtönökben különböző tanúk elbeszélésére is hagyatkoztam. Győzelmek, mulasztások és katasztrófaközeli állapotok kísérték az utam. Tisztában vagyok az előnyömmel: börtönökben dolgozom, de a munkaidőm végén szabadon elmehetek. Fogvatartottnak lenni ennél jóval brutálisabb élmény.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Comic Neue – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Special Elite – SIL Open Font License
Wachinanga – SIL Open Font License