Geneva Lee

IGÁZZ LE

Royal Saga 2.

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Command me (The Royal Saga 2.)

Fordította: Debreczeni Kinga

Copyright © 2014, Geneva Lee

Hungarian Translation © Debreczeni Kinga, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9786156186942

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ FEJEZET

Inices!

A Portobello úti piac sürgés-forgása épp olyan volt, mint bármely másik reggelen. Az árusok felállították összehajtható asztalkáikat, a boltosok az üzlet lépcsőjét sepregették. A jól ismert, barátságos környék új napra virradt, életre kelt. Én viszont a rémálmomban ragadtam. A világ rendíthetetlenül forog tovább a tengelye körül, de képtelen vagyok visszatérni a hétköznapok egyszerű, ismétlődő teendőihez, és azt is képtelen vagyok felfogni, hogy ami történt, valóban megtörtént. Összetört a szívem, hasogatta a lelkemet a fájdalom. Előző nap egyetlen szándék vezérelt: az, hogy lezárjam a kapcsolatot. Megtörtént. Legalábbis, azt hittem, megtörtént. De ahogy távolodtam Alexandertől, minden megtett lépésnél úgy éreztem, egyre nehezebben kapok levegőt. Mintha mázsás súly nehezedne a mellkasomra, komoly erőfeszítésbe telt a lélegzés, alig bírtam beszippantani a langyos nyári levegőt. Mintha elgyengültek volna az izmaim, alig álltam a lábamon.

Nem vagyok hajlandó Alexander kis titkaként élni. Erről szó sem lehet. Így tehát kizártam őt az életemből, és ez olyan volt, mintha kitéptem volna a szívemet, hogy azután messzire hajítsam. Úgy éreztem, képtelen vagyok Alexander nélkül élni. De titkolódzás árán és hazugságban élni veszélyes. Sokkal jobb hirtelen, egyszer, s mindenkorra véget vetni ennek az egésznek, mint hagyni, hogy szép lassan, de biztosan felőröljenek a titkok, a hazugságok és a pletykák. Nem igaz? Mindenesetre, megtettem, amit meg kellett tennem. Sovány vigasz…

És ha ez nem lenne elég, még az is nyomasztott, hogy tulajdonképpen cserben hagytam őt. Tény, hogy amit ajánlott, az aligha nevezhető életnek. Mármint normális életnek. Fel nem foghatom, miért nem képes ezt belátni.
Az legalább kiderült, hogy ugyanolyan mély érzései vannak irántam, mint nekem iránta. És ahelyett, hogy kimutattam volna, mennyire szeretem, inkább sarkon fordultam, és otthagytam. Nemigen volt más választásom, hiszen nem hajlandó biztosítékot adni – még a szavak szintjén sem. Nyilvánvaló, hogy politikai szempontok figyelembe vételével kell házasságot kötnie. Ez a sorsa. És az, hogy egy szép napon az ország királya legyen.

Egyikünk sem számított rá, hogy ebből szerelem lesz.

És végül tönkretettük egymást…

Amikor belém hasított a felismerés, megszédültem, és egy kis bolt téglafalának tántorodtam. Hogyan fogom túlélni ezt az egészet? A kapcsolatot, Alexandert…

A tompa fájdalom, amely minden porcikámat átjárta, hirtelen mérhetetlen szomorúságba fordult. A torkomat fojtogató sírás utat tört magának, és a bánat könnyei megállíthatatlanul záporoztak az arcomon. Még akkor sem sikerült rávennem magam, hogy letöröljem őket, amikor a szempillámon gyöngyözve elhomályosították a látásomat.

Nem érdekelt. Semmi sem érdekelt.

A nyilvánvaló kockázat ellenére félretettem a józan észt, és belészeretettem. Pedig Alexander óva intett ettől.
És persze én is óva intettem magamat. Nem állíthatom, hogy a tények ismerete nélkül bújtam vele ágyba, de mentségemre szóljon, hogy azt hittem, csak egy futó kaland lesz. Nagy árat fizettem a meggondolatlanságomért. Ez a kaland a szívembe került.

A testemet kínáltam Alexandernek, de a lelkemet vette el.

Ahogy ott állt előttem, ugyanez a fájdalom villant a tekintetében. Milyen gyönyörű kék szeme van! Minden idegszálam arra ösztökélt, hogy visszamenjek hozzá, hogy a karjában enyhülést leljek, megszűnjön a gyötrő fájdalom. A lelkem mélyén éreztem, hogy Alexander is vigasztalásra vágyik, a tudtam, hogy én vagyok a világon az egyetlen, aki megadhatná neki a vágyott megkönnyebbülést. Noha záporoztak a könnyeim, igyekeztem uralkodni magamon. Éreztem, hogy nem visszakozhatok.

– Clara, kérlek… – mondta, amikor kiléptem az ajtón. Furcsamód némi bizonytalanság vegyült a hangjába, érződött, hogy kivételesen nem biztos magában. Istenem, milyen elbűvölően tökéletes a szája! Alexander számára a tétovázás ismeretlen fogalom. Mindig megszerzi, amit akar. Egyrészt, mert ő az angol királyi trón várományosa, másrészt pedig azért, mert a legjellemzőbb személyiségvonása a nyers, hatalmon alapuló tekintély, amely már-már a brutalitás határát súrolja. Nincs hozzászokva, hogy megkérdőjelezzék, amit mond, és maga sem tett fel kérdéseket. És ennek ellenére… ott állt előttem, és megtette, amire legmerészebb álmomban sem gondoltam volna.

Hát, igen… Ott állt előttem, és nagyokat pislogtam, hogy megszabaduljak a könnycseppektől, amelyek elhomályosították a képet. Valósággal ittam magamba Alexander látványát. Élénk, kékesen izzó tekintete láttán elakadt
a lélegzetem. Fényes, éjfekete haja kócosan meredezett. Alig néhány órája én magam borzoltam össze, féktelen szeretkezésünk hevében. Szinte hihetetlen, hogy néhány órával ezelőtt, dús, telt ajka a számat csókolta. Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta, hogy lágy, mégis erőteljes csókját a testemen éreztem – vággyal teli, kéjt ígérő érintések a combom között. Milyen furcsa, hogy nem szoborszépségű arca, és nem is a pattogó parancsszavai mögött megbújó sebezhetősége az, amitől annyira odavagyok.

Belebújt egy papucsba, kopott farmerja a csípőjére csúszott, és mert sietett, hogy utolérjen, nem vesződött azzal, hogy megkeresse az ingét. Pompás teste látványát nem régóta élvezhettem, de végül megadatott, hogy mindent lássak. Mindent. A forradásokat is, amelyek múltjáról tanúskodnak. Igyekezett leplezni előlem a sebeit, mígnem egy éjszaka rábírtam, hogy fedje fel magát. Akkor mindketten túlmentünk egy bizonyos határon. Előttem állt, és még többet követelt. Nem tévesztett meg a hanghordozása, pontosan tudtam az igazat. Ő is fegyvertelen volt, akárcsak én. A szemem láttára vérzett el – mindent kockára tett, hogy visszacsábítson.

Ettől még jobban szerettem. Persze már ez mit sem számít. Nem volt más választásom, meg kell húznom a határaimat.

– Képtelen vagyok rá, Alexander – hamisan csengtek a szavaim, üresen, mint minden csalóka kifogás. Valahányszor elutasítottam, magam is összetörtem. Minden egyes tagadással darabokra hullott a szívem, és már nem is reméltem, hogy egyszer még összeforr.

– Ezt nem így megy – a következő pillanatban mellettem termett, még felocsúdni sem volt időm. Amikor a közelemben volt, mintha egyre lassabban járt volna az agyam, mintha cserben hagyott volna a testem. A puszta jelenléte lehetetlenné tette számomra, hogy uraljam a legalapvetőbb ösztöneimet. Szorosan átkarolta a derekamat, és magához húzott. Ellenállhatatlan volt. Vékony blúzom alatt megkeményedett a mellbimbóm, amint a mellkasához ért. A vaginám az este édes nedveivel telve vadul lüktetett.
A testem szó nélkül engedelmeskedett, minden idegszálam megfeszült, vágytam, hogy Alexander magáévá tegyen. Úgy hatott rám, mint valami drog; képtelen voltam uralni a sóvárgásomat. Vágytam rá – fáradhatatlan nyelvére, vaskos férfiasságára, és leginkább arra a furcsamód felszabadító érzésre, hogy alávethetem magam a parancsainak.
– Az enyém vagy, Clara, és nem tehetsz ellene semmit. Hozzám tartozol.

Amikor a combom közt volt, amikor a vágy tetőfokán hevesen öleltem, akkor sem voltam képes elvonatkoztatni az igazságtól:

– De te nem tartozol hozzám.

– A francba! Tényleg nem – nyögte kéjesen –, de Clara, a farkamnál fogva vezetsz. Másra sem tudok gondolni, csak arra, hogy benned legyek. Hatalmas erőfeszítésembe kerül, hogy ellenálljak a kísértésnek, mert legszívesebben a hátamra kapnálak, hazavinnélek, és addig szeretkeznék veled, amíg mozdulni bírsz. Addig dugnálak, amíg végre felfogod, hogy képtelen vagyok elengedni téged. Küzdelem nélkül soha!

Megráztam a fejem, és elhúzódtam tőle. A szomorúságom hirtelen izzó dühbe fordult.

– Akkor mondd, hogy nem leszek többé a kis titkod! Mondd, hogy több vagyok, mint egy jó numera! Mondd ki, Alexander! Mondd, hogy nem számít, mit hoz a jövő, nem számít, mit gondol az apád, nem számít, milyen kötelezettségeid vannak a származásodból adódóan, akkor is hozzám tartozol!

Alexander idegesen túrt a hajába. Összeszorította a száját, és csak úgy áradt belőle a feszültség. – Ez az egész ennél sokkal bonyolultabb.

– Igazán? Szerintem pedig pofonegyszerű – replikáztam, és védekezőn összevontam a kezem a mellkasomon, ezzel is hangsúlyozva a köztünk húzódó, áthatolhatatlannak tűnő akadályt. Persze továbbra is komoly erőfeszítésembe telt, hogy engedelmességre bírjam a testem. – Csak annyira bonyolult, amennyire te magad bonyolítod!

– Mondtam már, hogy a királyi család egy elcseszett társaság, úgy, ahogy van – mondta, undorral a hangjában. – És én vagyok köztük a legelcseszettebb példány.

– Akkor hát légy a magad ura – bár nyersen fogalmaztam, nem sikerült lepleznem a kérlelő, könyörgő felhangot. – Képtelen vagy felfogni, hogy van választási lehetőséged?

Keserűen felnevetett, de a tekintete komoly maradt.

– Képtelen vagy felfogni, hogy nincs választási lehetőségem?

Megacéloztam a lelkem. Tudtam, mit akar hallani. Tudtam, hogy mivel kell szembenéznie. És tudtam azt is, hogy mekkora fájdalmat okozok majd, ha még egyszer kimondom azt a bizonyos szót. Főleg most, hogy a szíve úgy sajog…

– Szeretlek, Alexander.

Kihunyt a szemében a tűz és hátrált egy lépést. Noha számítottam erre a reakcióra, nagyon rosszulesett. Nem várhattam, hogy viszonozza a vallomást. A francba! Nem várhatom tőle, hogy viszonozza a szerelmemet. Pedig tudtam, tudom, hogy szeret. Biztosan tudtam, hogy ő is úgy érez irántam, mint én iránta. Amikor visszavonult és a lelkébe zárkózott, tudatosult bennem, hogy Alexander képtelen lesz vállalni az érzéseit.

– Nem tehetem, Clara – mondta. Nem szomorúság, hanem inkább hűvös ridegség bujkált a hangjában.

Megremegett a szám, a tekintetembe szomorúság költözött.

– Nem akarod megtenni.

Egy hosszú pillanatig a szemembe nézett, a nyakán vadul lüktetett az ér, majd így felelt:

– Nem akarom.

– Akkor nem megyek vissza veled – meg sem próbáltam palástolni a könnyeimet. Mindketten elfogadtuk tehát az igazságot. Nem maradt más választásom, mint az, hogy elmegyek.

Olyan érzésem volt, mintha a földbe gyökeredzett volna a lábam, mintha képtelen lennék mozdulni, mintha kővé dermesztettek volna. Amikor Alexander átkarolta a derekam, és lassan magához húzott, nem álltam ellen. Képtelen voltam. A fájdalom nyomán támadt üresség átjárta a lelkem és tompán visszhangzott bennem. Mintha egy örvénylő, feneketlen mélység szippantaná be, s taszítaná a feledésbe az órát, a napot, a hónapot, az évet, és az egész életemet. Szinte nem is éreztem, amikor Alexander elsimított egy hajtincset az arcomból és a fülem mögé igazította.

– Lehetetlen kontrollálni – suttogta, és ezúttal egyértelműen érződött a hangján a szomorúság.

– Ne is próbálkozz – feleltem csendesen.

Halvány, keserédes mosoly suhant át az arcán.

– Máris hiányzol.

Behunytam a szemem, de hiába, kiszökött néhány könnycsepp. Semmi értelme nem lett volna, ha úgy teszek, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Nyilvánvaló volt, hogy az égvilágon semmi sincs, és nem is lesz rendben. Az életem nem tündérmese, nincs olyan, hogy boldogan éltek, míg meg nem haltak. Ebben biztos voltam. Annak ellenére és akkor is, amikor az ajka a számhoz ért.

Hevesen estünk egymásnak, mintha csókkal mondanánk el mindazt, amire nincsenek szavak. Kinyitottam a szám, befogadtam a nyelvét, engedtem, hogy még egyszer – utoljára – az uralma alá hajtson. Forrt a vérem, izzott minden porcikám. Szenvedéllyel vegyes félelem járt át, belekapaszkodtam Alexanderbe, és úgy szorítottam, mintha az életem múlott volna rajta. Égtem a vágytól, lángoltam, mintha máglyára vetették volna a testem. Zihálva markoltam a vállát, körmeim a húsába vájtak, és rettegéssel töltött el a tudat, hogy el kell hagynom őt. Rettegtem attól, ami a csók után vár rám. De Alexander nem eresztett. Nem eresztett még akkor sem, amikor az észveszejtően heves csók után mindketten kétségbeesetten kapkodtunk levegőért.

Végre megértettük, mi vár ránk, ha búcsút intünk egymásnak.

Alexander futó csókot lehelt a homlokomra. Behunytam a szemem, és minden erőmet összeszedtem, hátha sikerül találni valamilyen megoldást a helyzetre. Hátha sikerül megtalálni a kiutat. A képlet egyszerű: a helyzet Alexander miatt alakult így. Ő az oka. Pontosabban az egyik oka. Valójában én is tehetek róla. Mindketten tehetünk róla és tehetünk ellene. Van bennünk valami közös, amiből erőt meríthetünk. Ezt az erőt neki köszönhetem.

Neki köszönhetem, hogy megvolt bennem az erő, ami ahhoz kellett, hogy elhúzódjam tőle.

Amikor egy lépést hátráltam, leeresztette a karját, és amikor ismét felemelte, mindössze ennyit mondott:

– Viszontlátásra, Cara.

Alexander intett, s a következő pillanatban egy karcsú Rolls-Royce fékezett mellettünk. Alexander kinyitotta az ajtót. Eljött az ideje, hogy beszálljak. Nem ellenkeztem. Feladtam a küzdelmet, elillant az erőm.

Szó nélkül ültem be a hátsó ülésre. Alexander arcán átsuhant egy halvány mosoly – milyen más volt, mint az a csibészes vigyorgás, amibe beleszerettem! – és becsukta a kocsiajtót.

Norris egy szót sem szólt. Megértette a helyzetet, nem volt szükség magyarázatra, tudta, mit kell tennie. Elindult az autó, és még láttam, hogy Alexander a ház felé fordul.
A ház felé, ami a közös otthonunk lehetett volna. Egy pillanatig sem tétovázott. Öles léptekkel haladt az épület felé, mintha fel sem merülne benne, hogy lehetne más választása is. Halkan sírdogáltam. Sirattam összetört szívemet, és sirattam a megtört férfit, aki egy olyan jövő felé indult el, amelyben nekem már semmi keresnivalóm – egyszerűen kisétált az életemből.

* * *

Az ajtó csendesen csukódott be mögöttem. A reggeli fény lágyan derengett be a függönyök közti résen, de én az ágyba kívánkoztam. Képtelen lettem volna végigcsinálni a napot úgy, mintha mi sem történt volna. Úgy éreztem, szükségem van a boldog tudatlanság állapotára, de tudtam, hogy az alvás sem fog igazi menedéket jelenteni, mert Alexander biztosan megjelenik álmomban.

Elmentem a kanapé mellett, és hirtelen valami mozgásra lettem figyelmes. Belle felült és megdörgölte a szemét. Kócos haja és a jógaszerkója egyértelműen arról árulkodott, hogy meg akart várni ébren, de időközben elnyomta az álom. Anélkül, hogy tükörbe pillantottam volna, biztos voltam benne, hogy hatalmas, vörös karikák éktelenkednek a szemem alatt, és ha ez még nem lenne elég, az orrom is folyik.

– Szóval, vele találkoztál – nem kérdés volt. Világos, hogy azonnal megértette, mi a helyzet, de egy szemernyi szemrehányás sem volt a hangjában. Ami azt illeti, szerelmi téren ő is épp elég hibát elkövetett már, úgyhogy – talán épp emiatt – azonnal akcióba lendült, amint meglátott. A vállamra borította a takarót, ami még őrizte a teste melegét.

Magamba roskadva ültem, meg sem bírtam szólalni a sokktól. Belle nyitogatni kezdte a konyhaszekrény ajtóit, megtalálta a kávét, elgondolkodva nézegette egy ideig a csomagot, aztán visszatette a helyére.

– Bakker! Valami erősebb kell ide.

Bár még kilenc óra sem volt, nem ellenkeztem. Őszintén szólva, nem volt erőm hozzá. Kitöltött egy pohár fehérbort, és a kezembe nyomta. Révetegen kortyoltam az italból.

Bár Belle egy mukkot sem szólt, éreztem, hogy furdalja a kíváncsiság. Tudni akarta, mi történt. Ahogy ismerem, hatalmas erőfeszítésébe került, hogy visszafogja magát, és ne zúdítsa rám a kérdések özönét. Hát, igen… nem véletlenül ő a legjobb barátnőm. Senki más nem lett volna képes ilyen önuralomra ebben a helyzetben. Még anyám sem. Belle viszont tudta, mi kell nekem ott és akkor. Időre volt szükségem.

Időre, hogy megemésszem a történteket. Időre, hogy hozzászokjam a gondolathoz: Alexander többé már nem része az életemnek, és nem is lesz soha az. Abban a pillanatban mindez teljességgel felfoghatatlannak tűnt. Képtelen voltam megérteni, miért nem fordult ki a világ a tengelyéből…

Belle kézen fogott, bekísért a fürdőszobába, és elkezdte feltölteni vízzel a kádat. Nem tiltakoztam. Tehetetlenül néztem, ahogy kiveszi a kezemből a borospoharat. A következő pillanatban kitört belőlem a zokogás. Mi mindent fognak még elvenni tőlem? Teljesen irracionálisnak tűnhetett a reakcióm, de nem érdekelt. Immár semminek nincs értelme. Minek küzdjek bármi ellen? Az életem – amiről néhány hete még azt hittem, hogy csak most kezdődik – véget ért. Másnap kezdhetek mindent elölről. Másnap szembe kell néznem a valósággal – Alexander nélkül.

– Ma csak sírdogálj nyugodtan – mondta Belle kedvesen, mintha a gondolataimban olvasna.

Ma csak sírdogálok, nyugtáztam némán. Elmerülök a kellemes melegben, hagyom, hogy a könnyem a vízbe csorogjon, míg végül kiázik belőlem a bánat, míg végül elmossa a víz a fájdalmam. De hiába merültem el a kád vízben, pontosan tudtam, hogy soha nem fogom elfelejteni Alexandert. A lelkembe kúszott. Az érintése billogként a bőrömbe égett. Hozzá tartozom, annak ellenére, hogy
a valóságban sosem lehetek az övé.

– Holnap már jobb lesz – Belle leült a kád szélére. Továbbra sem akart szóra bírni, úgyhogy csendben üldögéltünk.

Úgy éreztem, Belle-nek nincs igaza a másnappal kapcsolatban. Soha, de soha nem lesz jobb. Törték már össze a szívemet korábban is, de az messze nem volt ehhez fogható. Azzal, hogy Alexandert elveszítettem, valami mélyen, legbelül összetört bennem – összetörte a szívemet és a lelkemet. Soha nem tárulkoztam ki még így senki előtt. És soha nem is fogok. Lehetetlen, hogy megtörténjen.
A szerelem egyszerre csodálatos és gyötrelmes – a miénkhez hasonló nem adatik meg kétszer az életben. Az ember egy ilyen hatalmas veszteséget is túlél, de az ösztöneink nem hagyják, hogy még egyszer hasonlóan veszélyes kapcsolatban kössünk ki.

– Ha beszélgetni szeretnél, csak szólj – Belle kiment a fürdőszobából. Biztos voltam benne, hogy nem megy messzire. Tudtam, hogy bármikor számíthatok rá, ugyanakkor éreztette velem, hogy nem akar a terhemre lenni.

Most, hogy egyedül maradtam, szabad utat adtam a könnyeimnek, hagytam, hogy a bánat magával húzzon, teljes mélységében megéltem. Úgy éreztem, szétfeszít az érzés, apró darabokra szaggatja a szívem, míg végül már nem maradt semmi, csak a mellkasomat szorongató tompa fájdalom. Úgy éreztem, minden lélegzetért meg kell küzdenem. De még ekkor, ebben a pillanatban sem fontolgattam, hogy bármit is visszacsináljak. Alexander nélkül elképzelhetetlennek tűnt az élet. Csak egy dolog volt még ennél is elképzelhetetlenebb: az, ha egyáltalán nem lett volna része az életemnek. A közös emlékek fognak átsegíteni a helyzeten. Hát igen, csak az emlékek maradtak. Egyértelművé vált számomra, hogy mielőtt Alexander megjelent az életemben, a lelkem éhezett. Éheztem, de nem tudtam róla… Igen, jó döntést hoztam. Ha vártam volna még, ki tudja, mi történik. Az biztos, hogy előbb-utóbb elhagyott volna. És azt nem életem volna túl. Nem a szívemre hallgattam, amikor meghoztam a döntést; a cél a túlélés volt. Alexander egy röpke pillanatra az életem része volt. Nagyon kevés idő adatott meg nekünk, de nyilvánvalóan nincs más választás, be kell érjem ennyivel.

MÁSODIK FEJEZET

A férfi megtartotta az ajtót, megköszöntem. Amikor elsuhantam volna mellette, megéreztem, hogy beszélgetni akar. Nem úgy nézett ki, mint egy riporter, de a magam kárán volt alkalmam megtanulni, hogy ne bízzam meg az idegenekben, még akkor sem, ha úgy tűnik, őszinte az érdeklődésük. Egyébként sem értem rá ilyesmire aznap reggel. Belle – az én jóindulatú, ám annál cserfesebb lakótársam és egyben legjobb barátnőm – miatt eleve húsz perc késéssel indult a napom. Ennek értelmében mindössze fél órám maradt, hogy felkészüljek a cég egyik legfontosabb ügyfelével tartandó megbeszélésre.

Bár a Peters & Clarkwell irodaház azon a keddi reggelen még meglehetősen csendes volt, de tapasztalatból tudtam, hogy ez a nagy nyugalom már nem tart sokáig. Mióta hivatalosan is beindítottuk az Isaac Blue kampányt, a korábbi békés, visszafogott hangulat egycsapásra megváltozott: a cég új erőre kapott és mindenki élénkebb lett, ami nekem személy szerint kifejezetten tetszett. Noha a kollégáim többségének nem volt ínyére az új munkatempó, én egészen odavoltam érte. A megnövekedett terhelésnek köszönhetően nem tudtam a személyes problémáimmal, magánéleti zűrjeimmel foglalkozni, kevesebb időm maradt arra, hogy Alexander miatt búslakodjam. Két és fél hónapja gyakorlatilag a munkahelyemen éltem, elsőként érkeztem és utolsóként távoztam. Dolgoztam, amíg a fáradtságtól le nem csukódott a szemem, és Alexanderrel csakis az álmaimban foglalkoztam. Sajnos arra nem volt mód, hogy onnan is kirekesszem őt.

Tori az asztalánál ült, és vadul integetett. Kissé furcsállottam a dolgot, ugyanis vörös vadócnak volt saját élete – és mindent elkövetett, hogy ennek valamiképp én is a részévé váljak –, viszont még soha, de soha nem fordult elő, hogy előbb érjen be az irodába, mint én. Megálltam az asztalánál, és lélekben felkészültem, hogy megint előáll majd egy közös vacsorát vagy laza, esti italozást illető javaslattal.

– Jó korán jöttél.

Kényszeredetten elmosolyodtam. Kedvelem Torit, és nem kizárt, hogy egyszer akár még barátok is leszünk, de az adott pillanatban csak a munka járt az eszemben, a lazulás jó időre kikerült a szórtáramból. Nyáron egyszer-egyszer elmentem vacsorázni Belle-lel és az újdonsült barátokkal, de mindez csak még egyértelműbbé tette számomra Alexander hiányát, úgyhogy jobbnak láttam, ha egy időre távol maradok az ilyesféle összejövetekről.

Tori vágott egy grimaszt. Összehúzta a blézerét, hogy elrejtse az alatta csillogó, nyakbakötős, ujjatlan topját.

Elkenődött szemceruzacsík és szalonképesnek aligha nevezhető hivatali öltözék?

– Húzós volt a reggel? – kérdeztem.

Vagy inkább az éjszaka – tettem hozzá magamban.

Közelebb hajolt, és suttogóra fogta, annak ellenére, hogy csak ketten voltunk az irodában: – Mondd, látszik rajtam, hogy egy szemhunyást sem aludtam? Hajnali négykor az ember gondolatai nem akörül forognak, hogy hogyan alakulnak a Blue-kampánnyal kapcsolatos számadatok. Pláne nem a Brimstone klubban…

Halkan felnevettem, és reménykedtem, hogy valamiféle együttérzés azért kiérződik a hangomból. Tori ártatlan megjegyzése kisebb vihart kavart bennem, szélsebesen kergették egymás a gondolataim, kavarogtak az érzéseim. Nagyon is jól ismertem a klubot, és meglepődtem, hogy már a puszta említése is elég volt, hogy furcsa, megmagyarázhatatlan féltékenység ébredjen bennem. Vajon Alexander is ott volt tegnap este? Lehet, hogy Tori karnyújtásnyira volt tőle, anélkül, hogy tudomása lett volna róla? És persze nem csak erről van szó… A Brimstone, azaz kénkő önmagában is olyan többletjelentéssel bír számomra, amiről Torinak halvány fogalma sem lehet.

Ez volt az első alkalom, hogy komolyan szembe kellett néznem ezzel a történtekkel. A kénkő nem az a kifejezés, ami a hétköznapi beszélgetések során gyakran felbukkan. Többek közt ezért is választottam biztonsági szónak.
A kénkő lett volna a szó, amit kimondok, ha úgy érzem, Alexander túl messzire akar menni a szexben, ha többet akar, többet vár el tőlem, mint amire képes vagyok.

Erre mindössze egyetlen alkalommal került sor. Egyetlenegyszer.

Tori diszkréten köhintett. Megráztam a fejem, mintha így megszabadulhatnék a fájdalmas emlékektől.

– Ne haragudj – motyogtam. – Be kell fejeznem egy-két dolgot, mielőtt megérkezik Isaac. Tele van a fejem mindenfélével…

– Abszolút értelek – bólintott együttérzőn. – Ha végeztünk, ebédelhetnénk együtt.

Tétováztam, és szokás szerint igyekeztem kifogást keresni.

– Rémes lesz ez a hét! Legalább száz jelentést kell megírnom, és ki kell szednem Isaac sajtócsapatából mindent, amit lehet.

Tori egy vállrándítással elintézte a magyarázkodásomat.

– Hát, jó. Akkor majd máskor.

– Persze – feleltem. Az utóbbi időben legfeljebb a talán válaszra számíthattak tőlem azok, akik bármiféle programot ajánlgattak. Az irodai órára pillantottam, és nyugtáztam, hogy a Torival folytatott csevegés öt értékes percembe került.

Betettem a táskám az íróasztalom fiókjába, elővettem a Blue Alapítvány kampányának mappáját, és nekiálltam, hogy felkészüljek az esedékes megbeszélésre.

– Kész vagy? – kérdezte Bennett. Szokásos, barátságos mosolya mintha kissé megfáradt volna.

Egy pillanatig tétováztam, és végigmértem Bennettet; a szeme alatti karikák sötétebbek voltak, mint általában, és egyértelműen ráfért volna egy alapos fésülködés. – És te?

– Rémesen festek, mi? – lehuppant egy székre mellettem, és meglazította a nyakkendőjét. – Igazságtalan, hogy a srácoknak van nyári szünetük, de a szülőknek megállás nélkül dolgozniuk kell!

– Kegyetlenség – bólintottam. Bennett egyedül neveli a hatéves ikerlányait. Ez akkor is komoly próbatétel lenne, ha mellette lenne a felesége, de sajnos a lányok édesanyja tavaly váratlanul meghalt. El sem tudom képzelni, milyen megterhelő lehet ez az egész Bennettnek… Igaz, hogy minden erejével igyekszik titkolni az érzéseit. – Ha gondolod, szívesen vigyázok rájuk péntek este néhány órára.

– Sosem kérnék tőled olyat, hogy ne dolgozz péntek este! – Bennett felháborodást színlelve, tréfásan meregette a szemét.

– A Blue Alapítvány kampánya a vége felé közeledik
– feleltem nyugodtan, mintha elkerülte volna a figyelmem a nyilvánvaló szarkazmus. Azt persze már nem kötöttem az orrára, hogy a következő nagy projektig minden lehetőséget igyekszem megragadni, hogy egyáltalán ne legyen üres időm, és hajlandó vagyok bármit megcsinálni, ami elvonja a figyelmemet az űrről, amit Alexander hagyott maga után az életemben.

– Lehet, hogy igazad van – Bennett megdörgölte a halántékát, és halkan sóhajtott. – Mondd, arról is lehetne szó, hogy te vigyázol a lányokra, én meg békésen durmolok?

Bennett tényleg nagyon nyúzott volt. Alaposan szemügyre vettem, és felvontam a szemöldökömet. – Azt hiszem, feltételként szabnám, hogy amíg vigyázok rájuk, aludd ki magad.

– Igazi életmentő vagy, Clara – egy pillanatra elhallgatott, és kotorászni kezdett a táskájában, a papírjai közt. – Valaki telefonált, és irántad érdeklődött. Úgy emlékszem, felírtam a számát.

Hirtelen elsötétült előttem a világ. Csakis egyvalaki lehetett, aki irántam érdeklődött. Csakis egyvalaki van, aki nem veheti fel velem közvetlenül a kapcsolatot. Csakis egyvalaki van, aki hónapokon át egyszer sem keresett közvetlenül.

– Hékás! Ugye nem kezdtél el más meló után nézni?
– kérdezte Bennett, rémült arckifejezésem láttán.

Megráztam a fejem, és nekigyürkőztem, hogy kipréseljek magamból valami válaszféleséget.

– Nem.

– Hű, még szerencse! Úgy néztél ki, mint aki kísértetet látott – ekkor esett le neki a tantusz. – Nem hiszem, hogy ő volt, Clara…

Nem tudnám megmondani, hogy ettől a megjegyzéstől jobban vagy éppenséggel rosszabbul éreztem-e magam. Egyébként sem állíthatom, hogy különösebb érzéseim lettek volna bármivel kapcsolatban is. Elhessegettem hát a kérdéseket, amelyeket szívem szerint feltettem volna Bennettnek. Vajon név szerint engem keresett az illető? Milyennek tűnt a hangja? Hagyott telefonszámot, ahol visszahívhatom? Alexander sosem volt nagy híve a telefonálgatásnak.

– Nyilván csak egy riporter volt.

Akárhogy is, képtelen voltam megszabadulni a szorongató érzéstől.

– Iszunk egy teát, mielőtt nekilátunk a melónak? – kérdezte és felállt.

– Inkább egy kávét kérnék. Mindjárt kész vagyok az összefoglaló átolvasásával – a monitoron megnyitott fájl felé biccentettem. Minden ébren töltött pillanatban az aznapi megbeszélésre készültem. Elhatároztam, hogy nem hagyom, hogy a döntő pillanatban bármi is eltántorítson.

– Néha teljesen megfeledkezem róla, hogy amerikai vagy, de akkor egyszer csak fogod magad, és kávét kérsz tea helyett – tréfálkozott Bennett.

Játékosan megráztam az ujjam, azután visszafordultam a gépemhez.

– Nem én vagyok az egyetlen ebben az irodában, aki kávézik. És nem vagyok amerikai.

– Annál azért amerikaibb vagy, mint amit akár csak magadnak is bevallasz, de ha kitartóan tukmálom rád a teát és a teasüteményt, talán egy szép napon jobban kidomborodik majd a brit oldalad is.

– Nem tartom túl valószínűnek, kispofám – feleltem a lehető legrosszabb Cockney akcentusommal.

Bennett nevetése lassan elhalkult, amint belépett a pihenőszobába. Örültem, hogy sikerült jobb kedvre derítenem őt. Lehet, hogy szívesen tréfálkozik azzal kapcsolatban, hogy sokat dolgozom, de ettől függetlenül nyilvánvaló volt, hogy ő is túlhajtja magát. Sok stresszel jár a munkája.
És nem maradt más neki, csak a lányai…

A Blue Alapítvány kampányával kapcsolatban szerencsére úgy tűnt, minden rendben van. Ha van egy kis szerencsénk, Bennett visszaér a kávéval, és lazíthatunk pár percet, aztán úgyis jelenésünk van a konferenciateremben. Bekapcsoltam a telefonom, hogy megnézzem, mennyi az idő. Volt egy nem fogadott hívásom. Anyám keresett.

Minden irányból támadnak.

A finom jelzések értelmezése sosem volt Madeline Bishop erőssége. Már hetek óta nem vettem föl neki a telefont. Igazság szerint, képtelen lettem volna tolerálni nyers megjegyzéseit. Anyám úgy tudja, hogy mind a mai napig együtt vagyunk Alexanderrel, és ha megneszelné, hogy szakítottunk, azonnal nekifogna a helyzetértékelésnek, és pillanatok alatt felvázolná a kapcsolat helyreállításának lehetőségeit. A mondást, mely szerint aki kíváncsi, hamar megöregszik, anyám aligha tartotta saját magára nézve érvényesnek. A jelszava a proaktivitás. És meggyőződése, hogy mindent meg lehet oldani. Nem volt szívem megmondani neki, hogy az Alexanderrel való kapcsolatom igazi problémájára nincs megoldás.

Közöltem Alexanderrel, hogy nem leszek a „kis titka”, ám ennek ellenére mégis úgy döntöttem, hogy elhallgatom az igazságot anyám elől. Mintha még most is a kapcsolatunkat védelmezném. Lehet, hogy valójában sosem voltam olyan erős, amilyennek képzeltem magam. Vagy amilyennek Alexander hitt.

Bennett visszajött az asztalomhoz, és a kezembe nyomott egy bögre gőzölgő kávét.

– Készen állsz a bevetésre?

Belekortyoltam a kávéba. Azt hiszem, szokásommá vált, hogy úgy tegyek, mintha minden a lehető legnagyobb rendben lenne. Ez persze messze nem jelenti azt, hogy minden a lehető legnagyobb rendben is van. Ha valakivel, akkor Bennett-tel  mindenképp lehettem volna őszinte, ehelyett azonban kényszeredetten elmosolyodtam és rávágtam:

– Csak utánad, főnök!

* * *

Egészen elképedtem az ügyfelünk egyértelmű átváltozásától. Néhány hónap telt el azóta, hogy először találkoztam a híres színésszel, s ez alatt az idő alatt zaklatott filmcsillagból megfontolt vezetővé érett, és egyre több feladatot vállalt a kampányban. Szemernyi kétségem sem volt afelől, hogy nagy szerepe van ebben a szőke sajtósának, egy bizonyos Sophia Kingnek, aki egy pillanatra sem mozdult el mellőle. Természetesen szárnyra kapott egy-két pletyka arról, hogy van köztük valami, és aznap, a magam részéről minden kétséget kizáróan megbizonyosodhattam róla, hogy van valóságalapja a szóbeszédnek. Miközben a megbeszélésre mentünk, Isaac futólag, mégis védelmezően megérintette Sophia hátát. Szerintem aligha vette észre rajtam kívül más a mozdulatot, viszont a lány szeme felcsillant, és szikrázott köztük a levegő – úgy, ahogy ez csakis szerelmesek esetében lehetséges.

Összeugrott a gyomrom, és fájdalom hasított a szívembe. Sóvárogtam Alexander érintése után, vágytam rá, hogy még egyszer az életben egy hasonló, gyengéden védelmező mozdulatot tegyen. Amikor Sophia rám nézett, elkaptam a tekintetem. Elfordultam, mert kellemetlennek éreztem, hogy rajtakapott a leskelődésen.

– Köszönöm a munkádat – nyújtotta a kezét Isaac Bennettnek. – A Blue Alapítvány biztos alapokon nyugszik, és a Peters &Clarkwellnek köszönhetően megkezdheti szárnyalását.

Bennett kezet rázott vele, de megcsóválta a fejét.

– Valójában Clarának tartozol köszönettel.

Annak ellenére, hogy mennyi melót tettem a kampányba, nem számítottam rá, hogy kiemel a főnököm – kissé furcsán is éreztem magam miatta. Persze a terveim közt szerepelt, hogy egyre feljebb kerüljek a ranglétrán, de csakis azután, hogy a pletykalapok végre leszállnak rólam, és a feledés jótékony homálya borul a magánéletemre. Isaac felém fordult, és egy pillanatra lemerevedett, amikor összeállt benne a kép. Ízlésesen nyírt, barna frizurájának, a grüberliknek és robusztus testalkatának köszönhetően nyilván a legtöbb nő ölni tudna, hogy magára vonja a pasas figyelmét. Én viszont nem tartozom közéjük. Bár Isaac őrülten szexis, meg sem közelíti Alexandert.

Viszonylag gyorsan észbe kapott, és a sok éves színészi tapasztalatának köszönhetően sikerült úgy tennie, mintha semmi különös nem történt volna.

– Köszönöm, Miss…?

– Bishop – feleltem szenvtelenül. Belementem a játékba. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy felismert. Ha az ember a People magazin címlapján szerepel, aligha reménykedhet
a névtelenségben. Váltottunk néhány semlegesen barátságos szót, és bár a bemutatkozás kissé félszegre sikerült, be kell vallanom, elbűvölt a pasas sármja.

Sophia az ajtónál téblábolt, majd kiterelgette a konferenciateremből az ügyfelét – s egyben szerelmét – a társaság többi tagjával együtt. Kissé lemaradt a társaságtól, egyik kezével megtámaszkodott az ajtófélfán és látványosan elállta az utamat.

– Tehetek érted még valamit? – kérdeztem.

– Olyan fura ez… – felelte –, a kiejtésed alapján azt mondanám, hogy amerikai vagy, de a modorod nagyon angolos. Clara, bakker, nem mondták még, hogy túlzásba viszed az udvariaskodást?

Legalább nem akar kisded játszmákba bonyolódni
a csaj.

– Bunkó is tudok lenni, sőt talán még téged is túlszárnyallak.

Felkacagott, és karcsú karját sikkesen összefonta a mellén. Feszülős, piros ruhát viselt.

– Ezt kétlem. Nem szeretnélek megsérteni, de láttam, hogy majd kiesett a szemed.

– Hát, Isaac alighanem így hat a csajokra – feleltem könnyedén.

– Alighanem igen. De szerintem beszéljünk egyenesen. Nemcsak róla van szó. Ha valaki, akkor te pontosan tudod, hogy milyen fontos egy kapcsolatban a diszkréció és a személyes tér védelme – Sophia kissé arrább lépett. Elállt az ajtóból, de egyikünknek sem akaródzott még menni.

– Azt hiszem, tényleg így van – bólintottam. – Senkinek nem szólok egy szót sem.

– Nem arról van szó, hogy titkoljuk, de nem is akarjuk nagydobra verni – vallotta be. – Nem az Isaackel való kapcsolatom miatt akartam veled beszélni. Azt hiszem, Clara, szükséged lenne valakire, aki melletted áll és a pártodat fogja.

Előhúzott egy elefántcsont színű névjegykártyát Birkin retiküljéből és a kezembe nyomta.

– Pontosan mivel is foglalkozol? – kérdeztem, mert elkezdte furdalni az oldalamat a kíváncsiság.

– Mondjuk úgy, hogy elsimítom a dolgokat.

Elmosolyodtam.

– Hát, azt hiszem, ezzel már egy kicsit elkéstünk.

Sophia az előtér irányába pillantott. Isaac már lement a lépcsőn, nyoma sem volt. Jelentőségteljesen a szemembe nézett, és fejcsóválva ennyit mondott:

– Sosem késő.

Szavai még akkor is a fülemben csengtek, amikor a névjegykártyáját az íróasztalom fiókjába tettem. Tény, hogy Sophia King tehetséges, jól végzi a munkáját, de nekem éppenséggel nem volt szükségem segítségre, ami a dolgaim rendbe tételét illeti. Ugyanis alapból lehetetlen vállalkozás lenne… Az elmúlt néhány hónapban megtettem minden tőlem telhetőt, hogy kilábaljak a kétségbeesésből. Nem volt egyszerű menet, és még nem is értem a végére. Mindössze egyetlen dolgot tehettem: igyekeztem a lehető leggyorsabban túltenni maga a történteken. Vettem egy nagy levegőt, odaléptem Tori asztalához, és türelmesen megvártam, amíg befejezi a telefonálást.

– Ráérsz a jövő héten? – kérdeztem, amint végzett. Tudtam, hogy igyekeznem kell, nehogy időközben meggondoljam magam. – Ki sem látszom a melóból egész nyáron, azt hiszem, ideje, hogy lazítsak egy kicsit.

– Pompás! – tapsikolt Tori. – Szavadon foglak ám!

– Jól teszed – feleltem, és ezúttal tényleg őszinte volt a mosolyom.

A kis lépések is lépések…

* * *

A gránit konyhapultra hajítottam a táskám, átnéztem a napi postát, és igyekeztem önmagam elől is leplezni a csalódottságot, hogy ezúttal is csak számlák és szórólapok jöttek. Ennyit a kis lépésekről – jegyezte meg egy epés hangocska a fejemben.

Belle lépett a konyhába, türkizszínű maxiruhában.
A leomló anyag elegánsan ölelte körbe karcsú alakját.
A tenyerével legyezgette magát, és elsimított néhány nedves hajtincset a tarkójáról. A nagynénjétől béreljük a lakást, és bár engem nem zavarnak a háború előtti korszakot idéző építészeti megoldások, tény, hogy a modern felszerelések olykor nekem is hiányoztak. Most például a légkondi.

– Menjünk nyaralni! – vetette fel. – Mallorcára, vagy inkább a Seychelle-szigetekre szavazol?

– Mindkét helyen melegebb van, mint itt! Különben is, melóznom kell.

– A tengerparti meleg egész más – sóhajtotta Belle és kivett a mélyhűtőből egy jégkockát. – Tiszta őrület ilyen forróságban egy városban dekkolni, ami ráadásul tele van emberekkel. Nem tudsz elszabadulni néhány napra, vagy egy hosszú hétvégére?

– Ennyi a mai posta? – felmutattam a papírokat, és úgy tettem, mintha meg sem hallottam volna a kérdését.

– Alighanem – egy pillanatig az arcomat fürkészte. – Hogy sikerült a megbeszélés?

– Fantasztikusan – feleltem. Reménykedtem, hogy nem akar belemenni a részletekbe, és még mindig nem voltam biztos benne, mihez kezdjek Sophia King ajánlatával.

– Nagyon keményen melóztál a kampányon, és megérdemelnéd, hogy megünnepeljük a sikert – mondta. – Nem ugrunk el egy kocsmába?

– El kell mennem futni – az edzés volt a kibúvóm akkor, amikor nem temetkezhettem a munkába.

– Baromság – jelentette ki Belle. – Nyilvánvalóan kerülöd a társaságomat.

– Egyáltalán nem erről van szó. Nem kerüllek – sóhajtottam, és azon törtem a fejem, milyen magyarázattal állhatnék elő úgy, hogy Alexandert nem említem. – Egyszerűen csak nincs kedvem kimozdulni.

– Sosincs kedved kimozdulni – mondta szemrehányón. – Nagyon szeretlek, drága barátnőm, de meg kell mondjam, nem bujkálhatsz életed végéig. Mégis mit tervezel, mikor térsz vissza az életbe? Mikor lépsz végre tovább?

– Egyszerűen csak elmegyek futni. Nem hiszem, hogy érdemes a kelleténél nagyobb jelentőséget tulajdonítanod ennek – felkaptam a táskám, és elszáguldottam mellette, mielőtt tovább erőltethette volna a dolgot.

Belle nem jött ki a szobájából, amikor negyedóra múlva készen álltam, hogy futni induljak. Lófarokba kötöttem a hajam, és kiléptem a lakásból. Amint gyorsítottam
a tempón, az esti fülledt meleg ellenére jólesően simogatta izzadt bőröm a menetszél. A futásnak köszönhetően kitisztult a fejem, szinte már nem is maradtak gondolatok – ez majdnem olyan jó volt, mint amikor csak a munkával kapcsolatos kérdések foglalkoztattak, és nem maradt hely az Alexanderrel kapcsolatos kétségeimnek.

A sarki jelzőlámpánál megálltam, és vártam, hogy zöldre váltson. Az utca túloldalán megpillantottam egy karcsú Rolls-Royce-t. Nagyot dobbant a szívem. Mély levegőt vettem, egy kicsit közelebb léptem, majd csalódottan nyugtáztam, hogy nem Alexander kocsija az.

Szedd össze magad, sziszegte a kritikusabb énem.

Ezúttal alighanem az lenne a legbölcsebb, ha hallgatnék rá. Teljes sebességre kapcsoltam, a vérem szélsebesen száguldott az ereimben, és addig fokoztam a tempót, míg végül mindent elfelejtettem. El akartam futni a problémám elől, és persze közben tisztában voltam vele, hogy ezt teszem. De hát mi mást tehettem volna, amikor már nem volt senki, akihez futhatnék?

Ez a gondolat is elillant, amikor a tempó már annyira igénybe vette a szervezetemet, hogy nem maradt erőm mással foglalkozni. Fél óra múlva, immár tiszta fejjel mentem fel a házunk lépcsőjén. Úgy éreztem, teljesen kicserélt a futás, mintha újjászülettem volna. Bárcsak örökre kitartana ez az érzés!

– Clara! – kiáltotta Jane néni az ajtóból.

– Jó estét, Jane néni! – lihegtem.

– Gyere csak be, igyál egy pohár vizet! Úgy nézel ki, mint aki most futotta le a maratont.

Így is éreztem magam, de a szomjúság ellenére megráztam a fejem.

– Minden rendben! Csak egy kiadós zuhanyra vágyom, de azért köszönöm.

– Badarság – Jane néni az előtérben állt és a lakása ajtajára mutatott. – Nyomás befelé!

Amikor ilyen eltökélt, teljességgel lehetetlen vitába szállni vele, úgyhogy kénytelen voltam beadni a derekam. Belle Jane nénikéje sokkal pajkosabbnak tűnt, mint a korabeli hölgyek általában. Légiesen könnyed alakja és ősz tüsifrizurája volt, viszont törékeny alkatát a vehemenciája tökéletesen ellensúlyozta. Megadóan feltartottam a kezem, és bementem utána a lakásba.

Hálásan nyakaltam be a vizet, amivel megkínált.

– Köszönöm – mondtam.

– Úgy látom, nem csak simán edzésről van itt szó – jegyezte meg. – Inkább olyan, mintha menekülnél valami elől.

Vállat vontam, de kerültem a tekintetét. Nem szívesen láttam volna magam Jane néni fürkész szemével.

– Csak igyekszem továbblépni.

– Miért?

Bár Jane nénitől sok minden kitelik, arra nem számítottam, hogy ebben a témában megkérdőjelezi a véleményemet. Nem mondhatnám, hogy egy szakítás után szokványos lenne egy ilyesféle álcázott tanács. Ezt bizton állíthatom, mert épp elég tanácsot kaptam az utóbbi időben. Gondolkodtam, hogy mit is válaszolhatnék, de végül semmi frappáns nem jutott eszembe, úgyhogy bambán néztem rá.

– Szerelmes vagy belé, Clara – jelentette ki Jane néni, és a kezem után nyúlt. Megpaskolta a kézfejem. – Ez teljesen nyilvánvaló, drágám. Akkor miért nem vagy vele?

Behunytam a szemem, és minden erőmet összeszedtem, hogy válaszolni tudjak.

– Van, amikor a szerelem nem elég.

– Igazán? – vonta fel a szemöldökét Jane néni. – Clara, minden kapcsolatnak megvan a maga szavatossági ideje. Van olyan szerelem, ami egy életen át kitart, és van olyan, amelyik nem.

– Tudom – suttogtam.

– Talán lejárt az Alexanderrel való kapcsolatod szavatossági ideje? – világos volt, hogy nem tágít egykönnyen.

Elfordultam és kinéztem az ablakon. A Rolls-Royce még mindig ott állt az utca túloldalán. Megint nagyot dobbant a szívem. Úgy értékeltem, hogy ez megfelelő válasz Jane néni kérdésére:

– Még mindig szeretem őt, de nem lehetünk együtt. Igen, lejárt a kapcsolatunk szavatossági ideje.

– Biztos vagy benne? Attól, hogy az ember megpróbálja elaltatni az érzéseit, attól, hogy úgy tesz, mintha véget ért volna a kapcsolat, valójában nem szűnik meg a szerelem. Ha a vége, a lezárás csak egy színjáték, az érzelmek tovább élnek. Amikor az ember szándékosan tesz tönkre egy kapcsolatot, annak általában bánkódás a vége – jegyezte meg. – A bánat pedig megmérgezi az életet. A beteljesületlen szerelemnél nincs fájdalmasabb dolog a világon.

A hangján éreztem, hogy személyes tapasztalatai vannak a témát illetően, de nem kértem meg, hogy beszéljen róluk.

Tény, hogy nem vagyok olyan öreg, mint Jane néni, de kaptam jó néhány leckét az élettől a szerelemmel kapcsolatban. Szép gondolat, hogy az idő minden sebet begyógyít – csak az a kár, hogy ez nem igaz. Az idő sem mulasztja el az összetört szív minden fájdalmát. Mindegy, milyen mélyre temeti magában az ember a fájdalmat, az bizony ott bujkál, és bármikor felütheti a fejét.

– Attól tartok, nincs más választásom – mondtam végül. – Alexander nem akar már engem.

Amikor ezt végre hangosan is kimondtam, éles késként hasított belém a fájdalom. Nem mondtam el senkinek – még Belle-nek sem –, hogy az elmúlt két hónapban Alexander egyáltalán, semmilyen formában nem jelentkezett. Amióta eljöttem Notting Hillből, mindössze egyszer próbálta felvenni velem a kapcsolatot – és azóta semmi. Vagyis mindegy, hogy igaza van-e Jane néninek, vagy sem, Alexander a maga részéről továbblépett. Ennyi.

– Honnan tudod?

– Csak tudom, és kész.

Belle ügyelt rá, hogy a lakásban ne legyen egyetlen pletykalap sem, de azt nem tudta megakadályozni, hogy az újságosstandoknál ne lássam őket. Úgyhogy már fényképes bizonyítékom is volt, mert Alexandert különféle klubokban és bárokban kapták lencsevégre. Néhány barátja is szerepelt a fotókon, többek közt az egyik volt iskolatársa, Jonathan Thompson, azaz Belle egyik legnagyobb tévedése. Ha Alexander ezzel a pasassal múlatja az időt, szemernyi kétségem sincs afelől, hogy miről szólhatnak a pletykarovatok. Tudomásom szerint Alexander eddig nem mutatkozott más nővel, de biztos, hogy csak idő kérdése, és ez is megtörténik. Mondanom sem kell, hogy még mindig vadásztak rám a lesifotósok, és a főcímekből kiindulva a pletykalapokat továbbra is foglalkoztatta a kérdés, hogy mi a helyzet a kapcsolatunkkal: Sötétben tapogatódzunk – Hol lehet Clara?

Jane néni beharapta az ajkát, és egy pillanatig az arcomat fürkészte.

– Várj meg itt!

Volt valami furcsa, már-már baljóslatú a hangjában, úgyhogy mozdulni sem mertem. Csak álltam a konyhájában, mint akinek földbe gyökerezett a lába. Amikor visszatért, kezében egy halom borítékkal, elfutott a méreg. Azonnal felismertem a krémszínű papírt, még mielőtt megláttam volna a vörös viaszpecsétet. A torkomban dobogott a szívem.

– Hát ez meg hogy került Jane nénihez? – kérdeztem, amikor a kezembe nyomta a borítékokat.

– Úgy gondoltuk, adunk még egy kis időt neked – felelte kedvesen Jane néni.

– Úgy gondolták? – visszahangoztam. – Mármint maga és Belle?

Jane néni szigorúan vonta össze a szemöldökét.

– Ne haragudj rá! Belle meg volt győződve róla, hogy ezzel segít neked…

Dühösen fújtam egyet, és a keblemhez szorítottam a borítékokat. Hogyan lehetséges, hogy a legjobb barátnőm elhallgat előlem egy ilyen fontos dolgot? Belle állandóan azt hajtogatta, hogy lépjek tovább, most meg kiderül, hogy mindent megtesz annak érdekében, hogy esélyünk se legyen helyrehozni a dolgokat Alexanderrel.

– Ez igazán érdekes… Soha életemben nem bántottak meg még ennyire.

Amint ezt kimondtam, azonnal rájöttem, hogy nem igaz.

Igenis bántottak már meg ennyire. Sőt, jobban is. Méghozzá éppen az a férfi, aki ezeket a leveleket írta. Akkor vajon miért éget a vágy, hogy mihamarabb elolvashassam őket?

HARMADIK FEJEZET

Úgy döntöttem, majd később állok be a zuhany alá. Bezárkóztam a szobámba. Remegő kézzel számoltam meg a borítékokat. Több tucatnyi volt. Azt sem tudtam, hol kezdjem. Végtére is, mit számít? Végighúztam az ujjam Alexander kézírásán. A nevemen. A kezében volt ez a papír, aztán ki tudja, hány hónapig lapult valahol – a gondolattól olyan erős vágyakozás tört rám, hogy a lélegzetem is elakadt.

A vörös viaszpecsét alá csúsztattam az ujjam és kinyitottam a borítékot. Június vége felé írta. Még csak néhány hete… De ez a néhány hét most maga volt a végtelenség! El sem tudtam képzelni, mit írt. Lassan kifújtam a levegőt és olvasni kezdtem:

Clara!

Tényleg csak néhány nap telt el azóta, hogy megérinthettelek? Az éjszakáimat immár nem rémálmok töltik ki. Rólad álmodom – arról, ahogyan hozzám ér a tested, az ízedről, öled édes mézéről, arról, ahogyan az ajkad a farkamra simul. Az éjszaka jelenti számomra a mennyországot, az álmok birodalmába menekülök. A nappalok valóságos rémálommá váltak, mert mihelyst felébredek, rájövök, hogy már nem vagy velem.

X.

Ismeretlen, furcsa vágy éledt bennem, de a következő pillanatban kongó üresség vette át a helyét. Belesajdult a lelkem. Hogyan lehetséges, hogy a szavai láttán teljesen beindulok, de ugyanakkor a sírás fojtogat?

Az én drága X.-em! Csókot leheltem az aláírásra. Ő is álmomban látogatott meg – ahogyan én őt –, viszont minden álmom azzal ért véget, hogy elhagy. Egyszer egy másik nőért, máskor minden különösebb ok nélkül. Az ilyen rémálmokból felriadtam, és nyitott szemmel feküdtem a sötétben, tudván, hogy a gyötrő félelem és a kétségbeesés hajnalhasadtával sem múlik el. Vajon akkor is így éreznék, ha olyanok lennének az álmaim, mint Alexanderéi? Vajon megpróbálnék küzdeni az elalvás ellen, ha álmomban Alexander szeretkezne velem? Ebben egyáltalán nem voltam biztos… Te jó ég! Még az is veszélyes, ha csak fantáziálok az érintéséről.

Egyre nőtt bennem a kíváncsiság, míg végül már képtelen voltam uralkodni magamon, és egyik borítékot téptem fel a másik után. Minden leveléből az érzések furcsa keveréke áradt. A legtöbb épp olyan ösztönös és fékezhetetlenül buja volt, mint maga Alexander. Nem esett nehezemre lelki szemem előtt látni mindazt, amit leírt. Alexander előttem térdel, ujjaimmal selymes, sötét hajába túrok, miközben a nyelvével kényeztet. Vagy a számba veszem vastag péniszét, és nyalogatom, csókolgatom, míg végül a nyelvemre ontja magját.

Éreztem, hogy hevesen lüktet a vérem. A bugyimba nyúltam, hogy elérjem a megkönnyebbülés édes hullámait, középső ujjam követelődző, izzó csiklómra simítottam. Már nem is emlékeztem, mikor simogattam magam utoljára. Valamikor azelőtt, hogy megismerkedtem volna Alexanderrel. Amíg együtt voltunk, nem éreztem szükségét, hogy magamhoz nyúljak, hiszen csakis ő volt képes boldoggá tenni. Miután véget ért a kapcsolat, mintha kihunyt volna bennem a vágy is. Csakis ő hozhat enyhülést. Ezúttal a szavai tették meg helyette.

Egy újabb levélért nyúltam, miközben ujjam fáradhatatlanul körözött a csiklómon. Miközben olvastam, könnyek gördültek alá az arcomon, és még akkor is sírtam, amikor az orgazmustól íjként feszült meg a testem. Valósággal ittam magamba a szavait, s egyszerre adtam át magam a kéjes élvezetnek.

Baba!

Képtelen vagyok aludni. Eltűntél az álmaimból, épp úgy, ahogyan eltűntél az életemből is. A Notting Hill-i otthonunkból írok most neked. Furcsa, hogy még hónapokkal a történtek után sem vagyok képes elengedni ezt az egészet. Itt voltam veled együtt utoljára. Itt csókoltalak, itt szeretkeztem veled. Itt kiáltottad a nevem, és itt mondtad ki azt a drága, feledhetetlen vallomást.

Tudom, hogy nem olvasod a leveleimet. Itt lennél a karomban, ha olvasnád őket. Mondd, Clara, meddig küzdesz még az érzéseid ellen?

Hozzám tartozol. Csak te vagy. Mindörökké.

X.

Halkan suttogtam a nevét, amikor elélveztem, darabokra hullott körülöttem a világ, és darabokra hullottam én is. A heves orgazmust követően remegett a testem, a párnára dőltem és reszketve szorítottam a mellkasomhoz a levelét. Hogyan szedem újra össze magam mindezek után? Minden egyes levélben kiönti a szívét. A fantáziái mögött ott lapul az igazság. Minden porcikám sóvárgott utána – vágytam rá, hogy ígéreteit valóra váltsa.

Beteljesülés.

Felszabadultság.

Biztonság.

Annak ellenére, hogy teljesen odavoltam, nem kerülte el a figyelmem, hogy valami hiányzik a levelekből. Hiányzott az igazi nyíltság. Leírta ugyan, méghozzá százféleképpen, hogy milyen érzései vannak irányomban, de egyszer sem úgy, ahogy igazán szerettem volna.

Továbbra is a titka vagyok, és húzódik köztünk egy fal, amely minden külön töltött nappal egyre magasabb és magasabb lesz.

Valaki kopogott az ajtón. Sebtében összegyűjtöttem a leveleket, megpróbáltam elrejteni őket, és ekkor hirtelen tudatosult bennem, mit csinálok…

Clara, nem lehet Alexander a piszkos kis titkod.

Végül az ágyon hagytam a leveleket, az ajtóhoz mentem és kinyitottam. Belle száguldott be a szobába, majd a következő pillanatban észrevette a leveleket és farkasszemet nézett velem.

– Clara… – kezdte, de feltartott ujjal csendre intettem.

– A drámai belépődből arra következtetek, hogy Jane néni elmondta neked, hogy átadta a leveleimet – megpróbált válaszolni, de megráztam a fejem. – Nem érdekel az ezzel kapcsolatos véleményed.

Belle elképedt, de hamarosan összeszedte magát.

– Ha érdekel, ha nem, akkor is elmondom!

– Hogy tehetetted ezt? – támadtam neki.

– Mármint micsodát? – kiáltotta. – Hogy vetemedhettem arra, hogy megvédtem a legjobb barátnőmet a folyamatos pofára eséstől?!

– Az elmúlt két hónapban abban a hitben éltem, hogy Alexander továbblépett – a dühöm már így is hevesen izzott, csak idő kérdése volt, hogy igazán perzselővé váljon, és kitörjön a vulkán.

– Hát, azért ne felejtsük el, hogy egy szóval sem említetted, mi történt köztetek! Mégis mire gondolhattam szerinted?

– Ez nem igaz… – kezdtem tiltakozni, de nem folytathattam.

Ezúttal Belle emelte fel figyelmeztetőleg gondosan manikűrözött ujját.

– Valamit mondtál, de nem mondtad el az egészet. Tudom jól, Clara, hogy elhallgattál előlem egy csomó mindent. Összetörte a szívedet, ezt láttam. Nem tűrhettem, hogy ezt még egyszer megcsinálja veled!

– Fogalmad sincs róla, mi történt köztünk!

– Igazán? Nahát! Akkor talán mondd el! – vágott vissza. – Magyarázd meg, hogy lehetséges az, hogy egyszerre szereted őt és félsz is tőle. Mondd el, hogy miért menekültél el! Ugyanis ez sehogyan sem fér a fejembe, Clara. Nyilván csinált veled valamit… Végig kellett néznem, hogy kiürülsz, mint a kagylóhéj, és meg kell hogy mondjam, egyáltalán nem tetszett a dolog.