FÁBIÁN JANKA

Az utolsó
boszorkány
lánya

© Fábián Janka, 2016, 2023

Borítókép © Irene Lamprakou/Trevillion Images

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Huszti Gergely

Szerkesztő V. Detre Zsuzsa

Olvasószerkesztő Csák Lilla

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

Készítette Békyné Kiss Adrien

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-390-2

1760-ban Zsófia, az utolsó bécsi boszorkány lánya szomorúan fogadja a Habsburg-trónörökös, József főherceg közelgő házasságának hírét. A lány évek óta titokban rajong Mária Terézia elsőszülött fiáért, és az esküvő napján úgy érzi, valamivel fel kell hívnia magára a főrangú ifjú figyelmét. Ám ehelyett egy másik fiatalember szeme akad meg rajta; a daliás Kolosy Károly, a királynő magyar királyi testőrségének tagja még párbajozik is érte…

• • •

Zsófia története egy szerelmi dráma súlyos következményei miatt Párizsban folytatódik, ahol az ő és a családja sorsa akarata ellenére is összekapcsolódik a Habsburgokéval – József császár után Marie Antoinette-ével is. A francia forradalom kitörése előtti években a királyi udvar látszólag fényűző élete mögött rejtett tragédiák sora húzódik meg, amelyekről csak az uralkodók bizalmasai tudhatnak. Közöttük van Zsófia is, aki hiába is próbálna kívülálló maradni, az egyre baljósabb események őt is magukkal sodorják, és hamarosan már a saját és a családtagjai életéért kell küzdenie.

1. könyv

BÉCS

1. fejezet

Bécs, 1760. nyár vége

A fiatal lány szándékosan lassan lépkedett, útközben mindent jól szemügyre véve, minden szembejövő járókelőt megbámulva, néhány csillogóbb vagy gazdagabb üzlet előtt lelassítva, a kiállított portékát gusztálva. Tudta, hogy amikor végül hazaér, minden bizonnyal alapos fejmosást fog kapni a késlekedése miatt, de nem bánta. Ennyit bőven megért, hogy ezen a verőfényes nyári napon egymaga sétálhatott végig a forgalmas, nyüzsgő és színpompás Grabenen, Bécs hírneves bevásárlóutcáján, ahol lépten-nyomon akadt valami izgalmas látnivaló egy tizennyolc éves leányzó számára.

Nem is beszélve arról, hogy őt is sokan megbámulták – jó érzés volt, még ha néha kissé kényelmetlen is, amikor egy-egy ficsúr vagy meglettebb uraság tetőtől-talpig végigmérte, csillogó tekintettel, néha szinte csettintve a nyelvével, vagy az orra alatt mormolva: „Ez igen!” Ha pedig az urak esetleg egy hölgy társaságában voltak, a hölgy – velük ellentétben – megvetően, elbiggyesztett ajakkal nézett végig rajta.

Ám Schönemann Zsófia ezen is csak mulatott. Hiszen jól tudta, hogy semmi kihívó vagy tisztességtelen nincsen rajta – hacsak az nem, hogy szemtelenül csinos és fiatal.

És különben is… az ő szívében csakis egyetlen férfiú kaphatott helyet, másnak mindössze egy-egy pillantást vagy mosolyt ajánlhatott fel nagylelkűen. Nem, ő soha nem lehet másé… még akkor sem, ha nyilvánvalóan őrültség ez a szerelem, amely nem teljesedhet be soha.

Ámbár, ki tudja… Zsófia néha az éjszaka csendjében, amikor szobájában álmatlanul az elsötétített ablakot bámulta, a lehetetlent is megvalósíthatónak vélte. Hiszen a Teremtő miért is plántálta volna szívébe ezt az érzést, ha nem azért, hogy egy szép napon…

Ámde most nem gondolkodott ezen tovább. Alig észrevehetően megvonta a vállát, majd belenyúlt a karján cipelt kosárba, és rövid kotorászás után előhalászott egy darabka kekszet, majd az édességet kecses mozdulattal a szájába dobta. Közben pedig elégedetten szemlélte magát az üzlet kirakatában, amely előtt az imént megállt. A míves legyezőket és fényesre faragott, elefántcsont gombos sétabotokat kínáló boltocska ablaka makulátlan tisztára volt pucolva, így Zsófi nagyon jól láthatta magát. Akár egy tükörben.

Nem, valóban semmi kihívó nem volt rajta – éppen ellenkezőleg. Dús sötétszőke fürtjeit egyszerű, szinte apácás fehér főkötő takarta, olyan alaposan, hogy csak a homloka fölött kandikált ki alóla egy-egy huncut, szökevény tincs. A ruhája világoszöld volt, sötétzöld csíkokkal, azokkal az árnyalatokkal, amelyekről tudta, hogy nagyon jól állnak neki, de más minta, szalag, fodor nem díszítette. A ruha elejét pedig egy ugyancsak hófehér, ropogósra keményített kötény fedte, jelezve a lány társadalmi helyzetét – az öltözet viszonylag új volt, jó minőségű anyagból készült, de látszott rajta, hogy elsősorban a viselője kényelmét szolgálja, és nem arra való, hogy egész nap hintókban és szalonokban mutogassák. Zsófia a császárváros jómódú és iparkodó polgári rétegéhez tartozott – első ránézésre nyilvánvaló volt, hogy nem holmi szolgálólány, de nem is előkelő, magas rangú család sarja.

Ennek ellenére még az ezüstcsatos cipőjű, csipkés kézelős, fehérre festett arcú urak is megbámulták. A kicicomázott, felékszerezett hölgyeik pedig irigykedő pillantásokat vetettek rá. Hogy miért? Zsófi a tükörképére mosolygott: nyilvánvaló, hogy a vidáman csillogó zöld macskaszeme, fitos orra, hamvas bőre, gödröcskés arca és csábos mosolya miatt, amelyet mindenkire, kivétel nélkül mindenkire ráragyogtatott. Még az irigykedő dámákra is – csak hadd pukkadozzanak!

Bekapott még egy darab kekszet, majd vágott egy bájos fintort a tükörképére, újra megvonta a vállát, és elindult hazafelé. Ezúttal megszaporázta a lépteit: most már tényleg nem húzhatta tovább az időt. Édesanyja a kis kávéházukból már vagy egy órája elszalasztotta őt egy adag aprósüteményért és kandírozott gyümölcsökért Herr Koch mindössze két saroknyira lévő üzletébe, ahol mindenféle nyalánkságokat lehetett kapni, és ahonnan rendszeresen szereztek be édességet a vendégeiknek. Az igazat megvallva Zsófiának úgy fertályóra alatt meg kellett volna tennie az utat.

– Az egyik lábad itt, a másik ott – Schönemann asszony ezekkel a szavakkal engedte útjára a lányt. – Pulchner tanácsos járt itt az imént, és az utolsó morzsáig felfalta a kekszet. Eridj, hozz egy zacskónyival Koch úrtól! A vendégeink megszokták, hogy kapnak egy-két darabkát a kávéjuk mellé, és én nem akarok szégyenben maradni a vén édesszájú miatt. Na, igyekezz… És ne tátsd a szádat útközben, ahogyan szoktad.

Zsófia ezt meg is ígérte, hanem… nehéz ám ezt betartani, amikor olyan gyönyörűséges idő van, és oly sokan sétálgatnak ráérősen az utcán. No, mondjuk nem lett volna muszáj éppen a Graben felé kerülnie… De Koch úr elújságolta, hogy a Stephansdom közelében, a könyvárus szomszédságában a napokban nyílt egy új kelmebolt. Ezt pedig Zsófi feltétlenül látni akarta!

Most viszont már tényleg sietnie kell – lám, úgy elbámészkodott, hogy az új kelmeboltra nem is maradt ideje. Édesanyja pedig ezek után még a kontyát is megcibálja majd, nem fogja beérni a puszta fejmosással. Kivált, ha még azt is észreveszi, hogy a kekszes zacskót is alaposan megdézsmálta…

Este a vacsoraasztalnál Schönemann asszony mérgesen merte ki a levest a férjének, majd miután Henrik úr még ekkor sem válaszolt semmit az előzőleg rázúdított panaszáradatra, állát a kezére támasztva hosszasan, kérdőn nézett rá. A férfi erre felsóhajtott, és visszatette a tányérja mellé az imént felemelt kanalat.

– Jól van! – mondta megadóan. – Beszélni fogok vele – rögtön vacsora után. És szigorú leszek hozzá, megígérem. De mondd, galambom… nem hívhatnánk mégis ide az asztalhoz? Kissé túlzásnak érzem, hogy még vacsorát sem kaphat.

Felícia hevesen megrázta a fejét.

– Szó sem lehet róla! Amit mondtam, megmondtam. Különben is… már jóllakott keksszel.

Henrik úr erre csak megcsóválta a fejét, de nem erősködött tovább. Ismerte már a feleségének ezt az arckifejezését: a villogó szempár és az összeszorított száj azt jelentette, hogy Felíciát ezúttal semmiféle könyörgés vagy rábeszélés nem fogja meghatni. Zsófia így hát kénytelen lesz a ma estét és éjszakát a szobájában ücsörögve, korgó gyomorral eltölteni.

És ráadásul neki is be kell mennie hozzá, hogy a fejére olvassa a bűneit. Holott Henrik nagyon jól tudta, hogy ő nem lesz képes olyan szigorúan bánni az egyetlen leányukkal, mint a felesége. Mihelyt Zsófi, akit ő csak Cicának becézett, rápillant a könnyben úszó szép szemével, az ő szíve nyomban el fog olvadni, és akkor…

Ám abban Felíciának igaza van, hogy valamiképpen meg kell fegyelmezni ezt a lányt. Már nem gyermek többé, és ha továbbra is ilyen felelőtlenül, könnyelműen viselkedik, annak nem lesz jó vége. Ráadásul gyönyörű szép is, amitől ez a magaviselete csak még veszélyesebb! Henrik szíve büszkeségtől dagadozott, valahányszor csak a lányára nézett – hetedhét országban nem találni hozzá fogható teremtést! És még ha ebben volt is némi atyai elfogultság, nyilvánvaló volt, hogy nincs egyedül ezzel a véleményével. A környéken csak die Schöne Sophie-nak{1} becézték a lányt, így rövidítve le a családnevüket, a Schönemannt. Henrik néha azon morfondírozott, vajon kitől örökölhette Zsófi a szépségét. Felícia ilyenkor mindig megemlítette a nagynénjét, Sárosi Katát, akit réges-régen, még Esztergom városában boszorkányként máglyán megégettek. No és ez a csillogó macskaszem? Felícia, ha kérdezte, ilyenkor nevetve csak annyit mondott: „No hát az meg biztosan azért van, mert nagyon szeretem a macskákat!”

Zsófi pedig tudta is magáról, hogy milyen csinos, és azt is régen észrevette, mekkora hatással van a férfiakra. Az óta a két évvel ezelőtti eset óta pedig azzal is tisztában volt, hogy akár főrangú ifjak fejét is képes lenne elcsavarni – már ha alkalom adódna rá. Hiába figyelmeztették akkor Felíciával, hogy ne tulajdonítson nagy jelentőséget az esetnek. És azóta nem is hajlandó egyik környékbeli ifjú közeledését sem jó szívvel fogadni. Holott akadtak volna udvarlói, sőt kérői, fess, módos polgárfiúk, akik mellett nyugodt, kényelmes, boldog élete lehetne. Ám Zsófi hallani sem akart egyikükről sem.

De hát mire vár? Mire számít? Hiszen immár felnőtt leány, idén tizennyolc esztendős múlt. Csak nem marad végül pártában, szégyenszemre, Bécs egyik legszebb lánya?

Miután kettesben, szó nélkül kikanalazták a levest, és a szakácsnő, Lieserl, Zsófia egykori dajkája (ugyancsak szótlanul, megérezve a házaspár közötti feszült légkört) behozta a második fogást, a sült csirkét egresszósszal és ropogós, friss kenyérrel, Henrik ismét a feleségéhez fordult.

– Micsoda illat! Bizonyára Zsófink is érzi odabent, a szobájában. Képzeld csak el, milyen éhes lehet. Ha nem is hívjuk ide, legalább egy…

– Nem! – szakította félbe az asszony. – Megmondtam! – az arca továbbra is merev és elutasító volt, de mintha a szemében megcsillant volna valami, miközben lopva a lány szobája felé pillantott. – Majd reggel jóllakik – tette hozzá már félig-meddig megenyhülve. Majd kissé előbbre hajolt, és a férje kezére tette a kezét. – Nézd, Henrik, tudom, hogy mit érzel. Én is sajnálom Zsófiát! De az ő érdekében teszem, amit teszek. Nem árt neki egy kis koplalás. Ha nem büntetem meg, azt fogja hinni, hogy az égvilágon mindent elérhet a szépségével, a kedvességével. És bármit meg is úszhat… Márpedig ez nem így van! Idejekorán meg kell tanulnia a leckét… Ámbár lehetséges, hogy már így is késő.

– Hiszen már megkapta az egyik legnagyobb büntetését – mormolta Henrik keserűen, maga elé meredve. – Ha abból nem vonta le a tanulságot, hát nem tudom, mi szolgálhatna neki leckéül.

Felícia nem válaszolt, de az ő arca is elkomorult. Jól tudta, a férje mire célzott – élénken emlékezett még arra a két évvel ezelőtti napra, ami után a lányát mintha kicserélték volna. És hiába telt el azóta annyi idő, Zsófi rendületlenül hitt benne, hogy az a pillanat nem csak az ő szívében maradt meg örökre. Talán csak nem táplál még mindig hiú reményeket ez az ostoba kis fruska? Csak az hiányozna! Hisz’ ez még sokkal nagyobb bolondság, mint az ő egykori, Karvaly Gábrissal, az esztergomi főbíró egyetlen fiával kapcsolatos hiú ábrándjai. No de nemsokára úgyis megoldódik a dolog. Ha jól emlékszik, nem egészen két hónap múlva megtörténik az az esemény, amely remélhetőleg a leány minden délibábos, hagymázas álmodozását kegyetlenül szétzúzza majd. Ismét megszorította a férje kezét, aki láthatóan maga is a gondolataiba merült.

– Októberben meg fog nősülni! – suttogta, mintha valami nagy titkot árulna el. – Már nagyban folynak az előkészületek. Világraszóló ünnepség lesz! És állítólag már most fülig szerelmes a jövendőbelijébe, holott még élőben nem is látta, csupán festményen. Azt beszélik, gyönyörű teremtés – barna hajú, nagy kerek, fekete szemű.

– Vagyis pontosan az ellentéte a mi Zsófinknak – bólintott Henrik. – Igen, ezt én is hallottam. Sőt, ő is – bökött a fejével a lányuk szobája felé. – De tudod, mit mondott? Hogy ez nem számít – a festmény akár hazudhat is. A menyasszony élőben akár csúf is lehet – mint egy régi angol király esetében, aki úgyszintén belehabarodott egy hercegnő festett képébe, majd amikor szemtől szembe is meglátta az arát, hozzá sem akart nyúlni.{2} Mellesleg, én magam sem tudom elképzelni, hogy csupán egy festmény alapján bele lehet szeretni valakibe. Sokkal több kell ahhoz! Ez csak afféle szokásos városi pletyka lehet…

– Majd meglátjuk! – vonta meg a vállát Felícia. – De most… most menj be hozzá, kérlek, és próbálj meg a lelkére beszélni, egyetlenem. Szépen, finoman… Megvallom, én túl dühös voltam rá, amikor hazaérkezett, és olyasmiket is a fejéhez vágtam, amiket nem kellett volna. Mindenképpen hozd szóba az esküvőt is! De csak kíméletesen, kíméletesen…

Henrik erre csak bólintott, majd a hófehér damasztszalvétával megtörölte a száját, felállt az asztaltól, és kissé vonakodó léptekkel elindult a lánya szobája felé. Felícia elgondolkodva nézett utána, és az jutott eszébe, milyen szerencsés, hogy éppen ő, Schönemann Henrik az élete párja. Milyen csinos, karcsú, ruganyos léptű, még negyvenévesen is. Világosszőke haja egyáltalán nem őszül – akár egy évtizedet is letagadhatna a korából. És micsoda áldás, hogy ennyire szereti ezt a haszontalan leányt. Akiről még csak nem is sejti, hogy nem a vér szerinti gyermeke – és ha rajtam múlik, a halála percéig nem is fog erről tudomást szerezni.

• • •

Három évvel azelőtt, 1757 nyarán Felícia üzenetet kapott a Burgból, miszerint a császárné haladéktalanul kéreti. Amióta 1741-ben, Mária Terézia pozsonyi koronázásakor megismerkedtek, gyakran előfordult, hogy az uralkodónő a híres bécsi „boszorkányt” különböző apró-cseprő vagy éppen komolyabb ügyekben magához hívatta, de ekkor Felícia első ízben döntött úgy, hogy bakfis lányát, a tizenöt éves Zsófiát is magával viszi. Zsófi nem igazán tudta, mit is gondoljon az édesanyja „foglalkozásáról” – részben büszke volt rá, hogy a környékükről, sőt még távolabbi vidékekről is sokan felkeresik a kis kávézó tulajdonosának a feleségét, akiről azt rebesgették, hogy ő Bécs utolsó boszorkánya… És aki magához az uralkodóhoz is bejáratos! Felícia pedig szívesen segített mindenkin, akin csak tudott – a kávézó mögötti kicsiny, fallal körülzárt udvarban különféle illatos, aromás füveket termesztett, amelyeket azután egy kis kamrában takaros csokrokba kötözve kiszárított, hogy később különböző teákat, főzeteket, kenőcsöket készítsen belőlük. Szinte minden létező nyavalyára akadt itt gyógyír. De nemcsak ezeket a hűvösebb éghajlaton megtalálható növényeket használta. A férje, aki a babkávét messze földről szállíttatta a kávémérésükbe, egyúttal egzotikus, erős illatú fűszereket is hozatott, amelyeket azután a felesége ugyancsak felhasznált a betegei kezelésére, és amelyekhez másutt nemigen lehetett hozzájutni – vagy ha mégis, hát aranyáron. A fahéjjal, sáfránnyal, szerecsendióval és a különböző indiai, arab, török és perzsa fűszerkeverékekkel az asszony nemcsak az ételeket ízesítette, de gyógyfőzeteket is készített belőlük.

Ám Zsófia néha zavarba is jött, már-már szégyenkezett, amikor az utcán vagy a piacon olykor összesúgtak mögötte, vagy éppen ujjal mutogattak rá: „ez a boszorkány lánya.” Látta az emberek tekintetében az ősi gyanakvást, a babonás félelmet… de azt is tudta, hogy emiatt nem kell aggódnia. Velük már nem fordulhat elő az, ami Felícia szépséges nagynénjével, Katával hosszú évekkel azelőtt. Ámbár… Magyarországon még az előző évben is égettek meg boszorkányt{3}, de itt, a birodalom fényes és gazdag fővárosában ilyesmitől nem kellett tartaniuk. Már csak azért sem, mivel a pletykás Bécsben mindenki tisztában volt vele, hogy Schönemann-né az uralkodónő személyes védelmét élvezi. Ha nem is lehetett őket barátnőknek nevezni (ehhez túlságosan mély volt köztük a társadalmi szakadék), de az nyilvánvaló volt, hogy Mária Terézia megbízott az asszony tudásában, gyógyító gyakorlatában és ösztönös megérzéseiben. Hiszen sok mindenben hasonlított is egymáshoz a helyzetük, még ha az egyikük egy hatalmas birodalom trónusán ült is, a másik pedig csak egy egyszerű városi polgárasszony volt. Mindkettejüknek hosszú és veszélyes küzdelemben kellett bizonyítania, hogy nő létükre igenis tiszteletre méltó és értékes munkát végeznek.

Erről a bizalmas viszonyról pedig Felícia nem szívesen beszélt, még a férjével vagy a leányával sem. Noha Zsófiát már kicsikora óta tanítgatta, akárcsak egykor őt a félig vak öreganyja (akinek a nevét a leány viselte), és a kislány bizonyságot tett éles eszéről, jó megfigyelőképességéről, ami elengedhetetlen volt a kuruzsló mesterség elsajátításához. Ám később, felcseperedvén, más dolgok kezdték érdekelni: észrevette, hogy a férfi vendégeik milyen kedvtelve nézegetik csinos arcát, karcsú derekát, amikor a kávézóban kiszolgálja őket, és hogy az utcán is egyre többen megfordulnak utána. Ezért aztán ő is egyre jobban odafigyelt az öltözködésére, a frizurájára, sőt hordani kezdte azokat az egyszerű ékszereket, amelyeket az édesapjától kapott, aki valósággal rajongott érte. A gyógynövények hatásai, a főzetek készítésének titkai ekkor már inkább untatták… Folyton máshol járt az esze, miközben édesanyja magyarázatait hallgatta. De persze amikor az felajánlotta neki, hogy elkísérheti a Burgba, kapva kapott az alkalmon.

– Ne feledd, mi csak azért megyünk, hogy kávét vigyünk a felséges asszonynak – magyarázta neki Felícia útközben. – Nálunk kapható ugyanis Mária Terézia kedvenc kávéja! – tette hozzá büszkén, amire azonban Zsófi nem válaszolt semmit. Hiszen már vagy ezerszer hallotta! Még ha igaz volt is… A kirakatukban még egy felirat is fennen hirdette ezt a tényt. A császárné valóban már vagy húsz esztendeje az ő italukat fogyasztotta a legszívesebben, és persze az is kapóra jött neki, hogy ezzel az indokkal bármikor feltűnés nélkül az udvarba hívathatta Schönemann asszonyt. Ám Felícia kosarában a kávészacskók mellett a gondosan becsomagolt szárított levelek is ott zörögtek.

– De miért kell ezt ennyire titkolni? – kérdezte Zsófi, majd megvonta a vállát. – Úgyis mindenki tudja…

– Igen, de az emberek képmutatók. Majd ha idősebb leszel, megtanulod ezt is, ha nekem most nem hiszel – (Felícia ezt azért tette hozzá, mert Zsófi elhúzta a száját.) – Ott van az a derék udvari orvos, az a hollandus, a Van Swieten uraság. A felséges asszony igen tiszteli, és a végsőkig megbízik benne, mégis előfordul, hogy helyette énhozzám fordul. Mint ahogyan most is… De jobb, ha ez nem tudódik ki, már csak a tudós doktor úr büszkesége miatt se. Mit szólna ahhoz, hogy némely esetben egy ilyen magamfajta tanulatlan nőszemély segítségét kérik, ha a császári család valamelyik tagja megbetegszik? Kitörne a perpatvar…

– Úgyis tudja! – Zsófi ismét a vállát vonogatta.

– Igaz – Felícia bólintott. – De hogy egyikünk sem beszél róla, és úgy teszünk, mintha másképp lenne… Nos, így mindenki nyugodt és elégedett.

Zsófi erre megint csak egy fintort vágott. De nyomban megváltozott az arckifejezése, ugyanis befordultak az utcasarkon a tágas Ringre, és megpillantották a Burg hatalmas, lenyűgöző épületegyüttesét. A lány régi vágya volt, hogy egy napon ő is átléphesse ennek a fényűző palotának a küszöbét, és sokszor irigykedett az édesanyjára, amiért az rendszeresen látogatta a királynőt. Sokszor kérte is már, hogy vigye magával, ám eddig hasztalan… be kellett érnie azzal, hogy Felícia hazatérve részletesen elmesélte a látogatását, keresztnevükön emlegetve a kis főhercegeket és főhercegnőket, akikhez az uralkodó általában kihívta a javasasszonyt, amikor meghűltek, vagy elrontották a gyomrukat.

Most is ez történt. A Felíciához küldött üzenetből az tűnt ki, hogy a legifjabb gyermeknek, az egyéves Max főhercegnek{4} támadt hascsikarása, amelyre Felíciának már jól bevált és kipróbált kúrái voltak. Mária Terézia gyermekei mind szenvedtek ettől a nyavalyától pendelyes korukban. Ej, hiszen annak idején még magát a trónörököst is sokszor kigyógyította ebből a kellemetlen kórságból! (Még ha mostanság úgy is tűnt, mintha József megfeledkezett volna minderről, és valahányszor találkoztak, tüntetőleg levegőnek nézte az asszonyt.) Nem is beszélve a szépséges kis főhercegnőkről, akik mind az édesanyjukra hasonlítottak, és mind olyanok voltak, mint egy-egy finom, törékeny porcelánbaba. Kivált a legkisebb, a most kétéves Antónia{5}, akinek hatalmas, égszínkék szeméről Felícia minden alkalommal hosszan áradozott, és akinek fenséges és kényes kis pocakja sűrűn megkívánta a kíméletes segítséget, amelyet Schönemann asszony herbateái nyújtottak.

A bejáratnál az őrök kérdés nélkül beeresztették őket – sőt volt olyan strázsa, aki még barátságosan biccentett is az asszonynak (bizonyára nekik is tett már jó szolgálatot). Azt sem firtatták, ki a kísérője – nyilván kitalálták, hogy csakis a lánya lehet, és különben is, ugyan miért törődtek volna egy ilyen kis fruskával?

Zsófi azonban tátott szájjal és elkerekedő szemmel bámult meg mindent maga körül. Micsoda fényűzés, még a legeldugottabb sarokban is! A cipője sarka a folyosók márványpadlóján kopogott, és ezt a hangot az öblös, freskókkal díszített falak úgy verték vissza, hogy egyben fel is erősítették – mintha csak puskaropogást hallott volna. Kisvártatva a szíve is ugyanabban az ütemben kezdett el dobogni, és attól félt, hogy az is olyan visszhangos lesz, akár a léptei.

Már-már kedve lett volna sarkon fordulni és kiszaladni a
Burgból, vissza az ismerős városi utcákra, a friss levegőre, a szélben suhogó lombú fák közé. Csupán abból merített bátorságot, hogy az édesanyja láthatóan határozottan és magabiztosan, az ajtók mellett álló őrökre rá-rámosolyogva haladt előre a labirintusszerű folyosókon. Zsófi legszívesebben belekapaszkodott volna a szoknyájába, akárcsak kislány korában, ám ekkor egy pirospozsgás arcú, csipkés főkötőt és makulátlan fehér kötényt viselő asszonyság penderült eléjük.

Zsófia megismerte, hiszen gyakran megfordult az üzletükben: Frici, azaz a híres Petrásné volt az, a császárné kedvenc komornája, akit Terézia többször is elszalajtott Schönemannékhoz egy kis kávéért vagy éppen füvekért, főzetért, kenőcsért… Utóbbiakért természetesen titokban. Frici, akárcsak Felícia, hiába állt társadalmilag jóval alacsonyabb szinten Mária Teréziánál, a legteljesebb mértékben élvezte az uralkodónő bizalmát.

A két nő pedig a kezdeti rivalizálás után jó barátságot kötött egymással, így Frici ezúttal is a szokásos nyájassággal köszöntötte Felíciát, aki ezt hasonlóképpen viszonozta. Ezután pedig a komorna a mellettük ácsorgó lányhoz fordult.

– Ó, hát a leányát is magával hozta, kedvesem? A felséges asszony igencsak örülni fog ennek. Mindig szívesen lát maga körül friss, fiatal arcokat.

Ezzel barátságosan megcsipkedte Zsófi állát, mire a lány kissé kényszeredetten elmosolyodott: sohasem kedvelte ezt a robusztus, hangos, közönséges nőszemélyt, és fel nem foghatta, hogy a királynő mit eszik rajta. Ő ugyan el nem viselné maga mellett egy órácskára sem!

– Mondja, Frici lelkem, a kicsi Erzherzog{6} Max is a Felséggel van? Tudniillik azért jöttem…

– Tudom, tudom! – legyintett a komorna. – A kis Maximilien kólikája miatt én már kora hajnaltól meg nem állok, elhiheti. Így én remélem a legjobban, hogy valami enyhülést hoz majd neki a kotyvaléka, lelkem. De a császári felség most nem vele van – jöjjenek, odavezetem magukat. Mindenképpen beszélni akar magával, Frau Schönemann, még mielőtt a kicsikéhez menne, ezért is küldött előre. Különben is, most a tekintetes doktor úr vizitál a gyermeknél, így maga egyelőre nem mehet oda… No, kövessenek! Mondja, kislány – fordult Zsófiához –, maga is ismeri az etikettet? Mármint azt, hogyan kell meghajolni a Felség előtt, miként kell őt köszönteni…

– Persze hogy tudja! – vágott a komorna szavába Felícia némileg megbántott hangon. – Máskülönben eszem ágában sem lett volna őt magammal hozni.

– Jól van, jól van! – csitította Frici. – Nem úgy gondoltam, no! De már itt is vagyunk – suttogóra fogta a hangját, és a vendégek felé fordult. – Nocsak, úgy hallom, van bent nála valaki – tette hozzá csodálkozó arccal, de abban a minutumban el is hallgatott. A császárné dolgozószobájából, a szenvtelen arcú strázsák és a becsukott ajtó mögül hangok szűrődtek ki – türelmetlen lépések és egyre dühösebb veszekedés zaja. Az egyik hang nyilvánvalóan Mária Teréziáé volt – Felícia ezer közül is megismerte volna –, a másik viszont egy fiatal férfié.

– Nem vagyok már gyermek! – kiáltotta az illető fennhangon, úgy, hogy még kint a folyosón is jól lehetett érteni. – Értse már meg, anyám… ezt el nem tűrhetem! Szégyenszemre itthon kell maradnom a Felséged szoknyája mellett. Hogyan nézzek így az emberek szemébe? Hogyan? Határainkat ismét átlépte az ellenség, hónapok óta dúl a háború, a legjobbjaink már ott harcolnak, ontják a vérüket, míg én… Kénytelen vagyok itt penészedni, és a kishúgaim nyafogását meg az öcséim marakodását hallgatni, köztük folyvást igazságot tenni. Mi vagyok én? Valami közönséges pesztonka? Végre hozzám méltó feladatra vágyom…

– Hozzád méltó! Netalántán katona lennél? Vagy egyenesen hadvezér? Nos, elárulom: nem vagy az. És ha apád – áldja meg az Isten minden lépését! – ilyetén képességeit örökölted, akkor nem is leszel soha. Nézz csak a tükörbe! Rajta! Mit látsz benne? Egy tizenhat éves suhancot, akinek még az álla sem pelyhedzik. Még a végén azt hinnék ott a csatatéren, hogy valamelyik főhercegnőt küldtem ki hozzájuk, uniformisba bújtatva. A hasukat fognák nevettükben. Ugyan!

– De anyám…

– Amit mondtam, megmondtam. Punktum. Nem mégy sehová. Most pedig… távozzon, kérem – váltott át egyszeriben magázásra. – A társalgást ezennel befejeztük.

Ekkor pár pillanatig csend volt, és az ajtó közelében álló három nő tanácstalanul nézett egymásra. Most aztán mit tegyenek? Ameddig a trónörökös (mostanra egyértelművé vált, hogy a királynő és az ő szócsatáját hallották az imént) odabent volt, és ráadásul ilyen parázs hangulatban, szó sem lehetett róla, hogy ők is belépjenek. Ám ez a dilemma nem tartott sokáig, ugyanis a következő másodpercben kivágódott az ajtó, és egy elegáns, de egyszerű ruházatú, kissé zilált külsejű fiatalember jelent meg a küszöbön. Mikor meglátta a három nőt, egy szempillantásra megtorpant, és mihelyt rájött, hogy azok valószínűleg fültanúi voltak az odabent elhangzottaknak, az arca egyszeriben bíborvörösre változott.

Zsófia megbabonázva bámult rá. Hát ő lenne József főherceg, a trónörökös, akit anyja elbeszéléseiből már jól ismert, és messziről, hintók belsejében ülve már látott is egyszer-kétszer, de ilyen közelről még soha. Meg is lepődött, milyen hétköznapi a megjelenése – az öltözéke egyszerűbb, sallangtalanabb volt még néhány, az utcán látható uracsénál is, mintha csak hangsúlyozni szerette volna, hogy az ő rangját nem a ruha adja. Termetre magas volt, az alakja nyúlánk, bár kissé kamaszosan suta, az arca pedig finom, szabályos és nemes vonású, de különösebben jóképűnek vagy éppen férfiasnak nem lehetett mondani (habár ez a fiatalkorának is betudható volt). A kor divatja szerint már ilyen tejfelesszájú kamaszként is hófehér rizsporos parókát hordott, amely az iménti vita hevében némileg összekócolódott és kicsit félrecsúszott. Zsófi emlékezett rá, hogy Felícia szerint a trónörökös szőke, akár az édesanyja – bár ez most egyáltalán nem látszott.

Ekkor József hirtelen Zsófi felé fordult, és amikor egymás szemébe néztek, egy árnyalattal még vörösebb lett az arca. De a lány is elpirult – ha eddig nem is látta jóképűnek a fiút, most, hogy a Mária Teréziától örökölt, csodálatos nefelejcskék szemébe feledkezett, úgy érezte, hogy ezért a pillanatért akkor is érdemes volt élni, ha már soha életében semmi jó és szép nem történik vele.

József ekkor, némi zavart álldogálás után, végre észbekapott, és bár kissé sután, de a jól begyakorolt mozdulattal hányavetin meghajolt a jövevények előtt – alig észrevehetően, de azért jelentőségteljesen a legfiatalabb és a legszebb, vagyis Zsófia felé fordulva. Frici, a szemfüles komorna még azt is észrevette, hogy a meghajlás egy hajszálnyival mélyebbre sikeredett, mint azt egy ilyen egyszerű polgárleány előtt az illem megkövetelte volna. Pedig József a rossz nyelvek szerint idegenkedett a nőktől, sőt, megvetette őket. No de azért szeme neki is van! Még a végén apja fia lesz ebben a dologban… Frici erre a gondolatra elmosolyodott jól fejlett bajuszkája alatt.

Közben persze mindhárman mélyen pukedliztek a trónörökös előtt, úgy, ahogyan illett, mire József szó nélkül még egyet biccentett, majd megfordult, és a háta mögött összekulcsolt kézzel, egyenes derékkal, peckesen távozott. Az összhatást csak az rontotta kissé, hogy a parókája még mindig csálén állt. Frici fejcsóválva nézett utána.

– Ejnye! – mormolta halkan. – Egyre többet veszekednek. Makacs, önfejű gyermek ez, és minél idősebb lesz, annál jobban elmérgesedik a helyzet.

– Mit gondol – lépett közelebb hozzá Felícia –, bemehetünk most már a Felséghez? Alkalmas a pillanat? Esetleg… – bizonytalanul Zsófira nézett, aki azonban még mindig a folyosó végében rég eltűnt József után bámult. Ezt látva az édesanyja összevonta a szemöldökét, de mielőtt bármit mondhatott volna, Frici válaszolt az asszonynak.

– Hogyne, menjenek csak be, kedvesem! A felséges asszony már várja magát. Ez az incidens a trónörökössel bizonyára felbosszantotta, de maga már látta ilyennek, nem igaz?

Felícia elmosolyodott és bólintott, majd intett a lányának:

– Na gyere!

Ezzel kinyílt az aranyozott szárnyas fehér ajtó, és mire Zsófi felocsúdhatott volna az előző találkozásból, máris az uralkodónő előtt találta magát. Még mielőtt szemügyre vehette volna Mária Teréziát, a fejét lehajtva, mélyen pukedlizett, akárcsak az imént József előtt. Felegyenesedvén egy kövér, dupla tokájú, kivörösödött arcú, de mindent egybevéve még mindig kellemes külsejű asszonyt látott maga előtt. Terézia kedvesen mosolygott, kék szeme (amely egészen olyan volt színre és formára is, mint a fiáé) élénken csillogott, aranyszőke hajfürtjei pedig nagyrészt szabadon röpködtek a kezében tartott legyezőtől. Ő is meglepően egyszerű ruhát viselt, egyszínű szürke selyemből, amely tudvalevőleg az egyik kedvenc színe volt, és egy gyöngysort leszámítva semmilyen ékszert nem hordott. Még a haját is csak egyetlen szalag díszítette, azt is inkább praktikus okokból kötötte bele, hogy a meleg nyári időben a sűrű, hullámos fürtöket laza kontyban fogja össze. Az arcán és a száján – ahogyan azt hetedhét országon túl is tudták róla, és hol elismerően, hol csúfondárosan emlegették – egyetlen csepp festék sem látszott. Erre régebben, fiatalasszony korában nem is volt szüksége, oly hamvas és üde volt a bőre, ám mostanság az arca gyakorta kivörösödött, és nem csak ilyenkor, amikor az elsőszülött fia így kihozta a sodrából.

A kötelező üdvözlés után a királynő Felícia felé fordult.

– Kedves Frau Schönemann! Köszönöm, hogy ilyen gyorsan teljesítette a kérésemet, és újra elhozta a palotánkba a pótolhatatlan gyógynövényeit és a tudását. Ő pedig bizonyára a leánya, akiről már annyit hallottam – Zsófia felé fordult, mire a lány érezte, hogy ismét fülig pirul. – Milyen bájos gyermek! – tette hozzá, és az arcán látszott, hogy nemcsak üres udvariaskodásnak szánta a szavait, hanem valóban komolyan gondolta őket. Kék szeme egy darabig kedvtelve elidőzött a lány arcán, majd újra Felícia felé fordult.

– Majestät! – szólította meg az asszony. – Úgy tudom, a kis Maximilien főherceg ügyében küldetett értem. Bátorkodom megkérdezni, hogy van a fenséges gyermek? Ha nincs ellenére, haladéktalanul meg is vizsgálnám őt.

– Ó, Max már kicsit jobban van – legyintett Terézia, majd megcsóválta a fejét. – A legkisebb fiam jól fejlett, erős gyerek, és mégis… oly gyakran betegeskedik. Sűrűn fájlalja a hasát, de más nyavalyákat is folyton elkap. Ma reggel az orvosom már megvizsgálta, és jól meg is kínozta szegényt. Valamiféle gyógyszert is kapott, kanalas orvosságot, amelyet kis híján mind kiköpött. Nos, azért kértem, hogy maga is látogassa meg, hogy valami erősítő és nyugtató teát adjon neki, amelytől a belei is rendbe jönnek, és hamarabb túlesik az egészen. De mielőtt bemenne hozzá… – a királynő felsóhajtott, és újra hevesen legyezni kezdte magát. – Most újra a doktor van nála, de szerintem hamarosan végeznek. Ugye tudják, hogy megint javában dúl a háború{7}? – kérdezte váratlanul, minden átmenet nélkül.

– Hogyne tudnánk – bólintott Felícia. – Hiszen már egy éve is van, hogy újra elkezdődött… A szép Sziléziáért, a korona egyik ékkövéért folyik, ugye, Felség?

– Igen! – Mária Terézia szomorkásan elmosolyodott. – És megint azzal a vén gazemberrel, a rókalelkű Frigyessel hadakozunk. Nos… feltételezem, látták, amint nemrégen a fiam eltávozott tőlem. Hiszen nem sokkal utána érkeztek.

– Igen, tanúi voltunk, ahogy a felséges Kronprinz{8}…

– …dérrel-dúrral elviharzott. Nos, igen – Terézia az íróasztalához lépett, és nagyot kortyolt egy kristálypohárból. A pohár falához jégkockák koccantak, mire Felícia és a lánya összenéztek. Tudvalevő volt, hogy az uralkodó egész évben, de különösen a meleg hónapokban jégbe hűtött italokat fogyaszt anélkül, hogy a torkát valaha is fájlalta volna. Az íróasztala is télen-nyáron nyitott ablakok előtt, folytonos huzatban állt, miközben ő egy szál neglizsében ülve dolgozott. Nagy szerencséje volt, hogy még soha nem kapott semmilyen csúnya tüdőbetegséget – habár lehetséges, hogy pontosan azért, mivel ily módon edzette magát. Miután letette a poharat, és egy szalvétával megtörölte a száját, újra Felícia felé fordult.

– József mindenáron el akar menni az új porosz háborúba. A katonáskodás a mindene, már gyerekkora óta! És természetesen már most nagy hadvezérnek képzeli magát. Én persze megtiltottam neki, de jól tudom, hogy nem ez volt az utolsó csörténk ebben az ügyben. Még a fenekén a tojáshéj, de egyébként is… – a királynő halkabban folytatta – nagyon féltem őt. Amilyen forrófejű, izgága kamasz, még a végén elkövetne valami őrültséget. Mondja, kedves Schönemann asszony, nem tud valami tanácsot adni? Nincsen valami módszere, amivel lehűthetnénk a vérét? Persze, magának nincs fia, és nekem is… Isten a tanúm, elég sok fejfájást okoznak a lányaim is, de ez a konok, akaratos, lázadozó gyermek! Eh, néha valóban nem tudom, mit tehetnék, hogyan tarthatnám őt kordában! – ezzel leült az íróasztal mögötti székre, és a kezét a homlokára szorította.

Zsófia egyik ámulatból a másikba esett. Jól hallotta? A hatalmas és gazdag Habsburg Birodalom uralkodónője az ő édesanyjától, egy egyszerű bécsi asszonyságtól kért jó tanácsot? És éppen a legidősebb fia, a trónörökös ügyében? Ebben a pillanatban azonban az engedetlen gyermekéért őszintén aggódó anyát látta maga előtt, és nem a mindenható uralkodót. Vannak dolgok ugyanis, amelyekben egy ilyen nagyhatalmú asszony semmiben sem különbözik más, egyszerű halandóktól.

Mint például a gyermekei iránti szeretet, amely még akkor is felülír mindent, amikor az a gyermek éppen bosszúságot és főfájást okoz a szülőjének.

Zsófia a királynő után az édesanyjára tekintett, aki a homlokát ráncolva gondolkodott a válaszon – látszott rajta, hogy még ha meg is lepte őt a kérés, és komoly fejtörést okozott is neki, mindenképpen valami hasznos és gyakorlatias tanácsot szeretne adni. Mint nyilvánvalóan máskor is – Mária Terézia bizonyára ezért fordult hozzá ilyen problémákkal is, nem csak a kicsi fia hascsikarása miatt.

– Nos, Majestät – kezdte végül Felícia lassan és megfontoltan. – A trónörökös éppen abban a korban van, amikor ő már érett, felnőtt férfinak képzeli magát, míg mások még gyermeknek látják, és úgy is viselkednek vagy beszélnek vele. Ez bármelyik vele egykorú kamaszt megviselné, de ő ráadásul különleges helyzetben van. Tudja, hogy egy napon uralkodni fog… így hát türelmetlen. Minél előbb bizonyítani akarja, hogy már most méltó lenne a trónra. De emellett tiszteletet is érez az édesanyja és uralkodója iránt. Tehát egyáltalán nincs könnyű helyzetben…

– Én sem vagyok abban – vágott közbe Terézia kissé türelmetlenül. Mindezeket nyilván ő is jól tudta. Megoldással azonban Felícia eddig nem állt elő, márpedig a királynő ezt remélte. Zsófia nagyot nyelt, és várta, hogy az édesanyja mit fog mondani. Neki ugyanis sejtelme sem volt róla, ezen kívül még milyen épkézláb tanácsot lehetne adni. De szerencsére Felícia nem jött zavarba.

– Talán nem meglepő, amit most mondani fogok, Majestät. Biztos vagyok benne, hogy Felséged is gondolt már erre. A főhercegnek mielőbb meg kellene nősülnie.

Mária Terézia (és Zsófia is) felkapta a fejét.

– Ó! – kiáltott fel a királynő. – Igaza van, Frau Schönemann! Már tényleg magam is gondoltam erre. Egy feleség, egy asszony talán lehűtené azt a forró fejét, de legalábbis – maradjon köztünk – lekötné a felesleges energiáit. Csakhogy… – felvette az asztalról a legyezőjét, és újra hevesen legyezte magát. – Egy trónörökösnek nem olyan egyszerű megfelelő arát találni. Hosszadalmas tárgyalások és diplomáciai csatározások előzik meg a kiválasztását. Nem is beszélve arról, hogy egyáltalán nem tudjuk garantálni, hogy a menyasszony szép vagy éppen fiatal lesz – megcsóválta a fejét. – Hah! Talán még évekig is eltart, míg megfelelő jelöltet találunk. De nem is baj… kissé még fiatal ehhez. És addig?

Felícia ekkor egy aggodalmas oldalpillantást vetett Zsófia felé, majd közelebb lépett a felséges asszony asztalához, és feléje hajolva sokkal halkabban mondta.

– Addig pedig találni kellene neki egy tűzrőlpattant, szenvedélyes és szép… barátnőt – itt aggodalmasan Zsófira pillantott. – Nem holmi repedtsarkú szolgálót vagy örömlányt, hanem egy finom, tapasztalt és diszkrét hölgyet, aki bevezetné a szerelem valódi örömeibe. Nos… bizton állíthatom, hogy sokkal nyugodtabb és kiegyensúlyozottabb lenne, és némileg több joggal hinné magát érett férfiembernek.

Mária Terézia egy darabig nem válaszolt, és a szobában csak a legyezője suhogása hallatszott. Zsófia szíve megint csak a torkában dobogott az édesanyja merész szavai hallatán – mindenki jól tudta ugyanis, a császárné milyen mélyen vallásos, és mennyire megköveteli mindenkitől (saját magától is) az erényes, tiszta és istenfélő életet. Márpedig – Felícia hiába óvatoskodott – a lány tisztában volt vele, hogy az édesanyja az imént azt tanácsolta az uralkodónőnek, hogy találjon a fiának egy szeretőt.

Másrészt viszont a saját férje, Lotharingiai Ferenc István főherceg lépten-nyomon megcsalta őt, nyíltan fiatalabb szeretőket tartott, és azt is tudta mindenki, hogy Terézia – ha olykor rendezett is egy-egy féltékenységi jelenetet − ezeket a félrelépéseket mindig megbocsátotta neki. Talán belenyugodott a sorsába. De hogy a fiával kapcsolatban is ilyen elnéző lenne…

– Gondolkodni fogok a szavain, Schönemann asszony – mondta végül, a szokásosnál hűvösebben, de egyáltalán nem elutasítóan. – Habár József nem az a szerelmes típus. Tudja isten… néha olyan furcsán beszél a nőkről. Hogy untatják őt, és időpocsékolásnak érzi, ha velük van. De talán még nem találkozott olyan fehérszeméllyel, aki kielégíthetné az igényeit. Mindenféle értelemben.

Gyors pillantást vetett az eddig szótlanul álldogáló Zsófiára, aki elvörösödött a királynő tekintetétől. Mintha azt kérdezte volna: „És te, te szívesen lennél a fiam szeretője, te leány?” Zsófia pedig ebben a pillanatban habozás nélkül azt válaszolta volna: „Igen! Szívesen!” Ám ez a párbeszéd nem hangzott el, és ki tudja, a királynő mit olvasott ki a fiatal lány szeméből…

A Max főhercegnél tett látogatás után (a kicsi már valóban jobban volt, és éppen szunyókált, ezért Felícia a dajkáinál hagyta a füves zacskókat, részletes használati utasítással) Zsófia jó darabig szótlanul baktatott az édesanyja oldalán. Túl sok élmény és benyomás érte aznap, és úgy érezte, hogy az egész élete gyökeres fordulatot vett. Amikor pedig magába nézett, hogy megtalálja, mi okozta ezt a változást, csakis egyetlen dologra tudott gondolni.

Úgy tűnt, első pillantásra fülig beleszeretett a trónörökösbe, és amikor visszaidézte József pillantását, meg volt róla győződve, hogy ez kölcsönös volt.

• • •

Az első találkozásuk óta már három hosszú év telt el. Zsófia korgó gyomorral, sajgó szívvel feküdt az ágyában, de nem jött álom a szemére. A karját a feje mögé tette, és könnyes szemmel a mennyezetet bámulta. Végiggondolta, hogy a sorsdöntő pillanat óta, amikor József csodálatos, sötétkék szemébe nézett, alig néhányszor látta a trónörököst, olyan közelről pedig egyszer sem. Hogy József látta-e, észrevette-e őt… ebben nem lehetett biztos. Néha az volt a benyomása, mintha az a szempár megtalálta volna őt, és néhány boldog pillanatra összekapcsolódott volna a tekintetük, ugyanúgy, mint akkor régen, a Burg folyosóján. De lehet, hogy csak képzelődött.

Most pedig meg fog nősülni. Hát igen… régóta tudta ezt, hiszen már akkor is szó volt róla, amikor az anyjával a királynőnél járt, és persze most már hónapok óta egész Bécs attól zengett, hogy végre-valahára megtalálták a trónörökös élete párját a tekintélyes Bourbon-házból származó Pármai Izabella személyében. Este, mikor az édesapja bejött hozzá, úgy mondta ezt el, mintha hétpecsétes titok lett volna. Ugyan! Hiszen már az újságok is teli voltak a vőlegény és persze a menyasszony képeivel.

Aki ráadásul gyönyörű volt. Állítólag a valóságban még sokkal szebb, mint azokon a nem túl kifinomult metszeteken. Mint ahogyan azt is megírták az újságok, hogy József a képe alapján első látásra beleszeretett, és már alig várja, hogy személyesen is találkozhassanak.

Ám ki tudja? Talán ez a személyes találkozás csalódás lesz. Ugyanis mi van akkor, ha az udvari festő hízelegni akart a modelljének, vagy éppenséggel előre elbolondítani a jövendőbelijét. Mindkét változat lehetséges, és akkor majd kiderül, hogy Izabella nem is olyan szépséges, mint amilyen a híre…

Akkor is… ez mit sem változtat azon, hogy József házasember lesz, és neki végleg szertefoszlik minden reménye. Reménye? Ó, de hát miben is reménykedhetett ő, Schönemann Zsófia, a kis kávéházi lányka, az utolsó boszorkány gyermeke? Zsófi hasra fordult, és az arcát a párnájába fúrva halkan zokogott. Ám nem sokáig. Alapvetően vidám, könnyed természete volt, így hamarosan elmúlt a bánata, és egy zsebkendőt előkerítve kifújta az orrát és megtörölte a szemét. Ugyanebben a pillanatban hangos dorombolást hallott, és valami selymes, puha, meleg teremtmény dörgölőzött az arcához, mintha csak vigasztalni akarná.

– Kormos, te vagy az? – kinyújtotta a kezét, és megcirógatta kedvenc fekete kandúrja nyakát. – Látod, milyen buta vagyok? Megsiratom azt, ami soha nem is volt az enyém. De mondd, mit tegyek… ha már egyszer voltam olyan ostoba, és beleszerettem az országunk leghatalmasabb férfiújába, akkor már nem adhatom alább, nem igaz? Még ha soha nem is lehet az enyém… Vagyis… várjunk csak!

Egyszeriben eszébe jutott az a régi beszélgetés az édesanyja és Mária Terézia között.

– A szeretője… Hallod-e, Kormos? A szeretője még mindig lehetek… Nem igaz? És én igazán, szívből szeretem, nem úgy, mint az a… az az ismeretlen hercegnő. Akit rákényszerítenek. Hiszen nem dönthetett szabadon, a szíve szerint…

Kormos válasz helyett befészkelte magát mellé, és egyre halkabban dorombolva lassan elaludt. Zsófia pedig – immár megnyugodva – maga is követte a példáját.

{1} Szép Zsófi (német).

{2} VIII. Henrik és Cleve-i Anna esete.

{3} 1756-ban.

{4} Miksa (Maximilien) főherceg (1756–1801).

{5} Mária Antónia, a későbbi francia királyné (Marie-Antoinette) (1755–1793).

{6} Főherceg (német).

{7} 1756–1763.

{8} Trónörökös (német).