Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Dorothynak. Elbűvölő a jelenben és magabiztos a múltban

1.

2.

3.

4.

5.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Joseph Hergesheimer

CYTHEREA

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-247-4 EPUB
ISBN 978-963-678-248-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

a mű eredeti címe:
Cytherea

első kiadás: 1922.
az elektronikus változat az 1923. évi
első magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító 1920-as évekből származó chicagói poszter
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Dorothynak.
Elbűvölő a jelenben
és magabiztos a múltban

1.

Ebben az évben, úgy látszik, utoljára látszom golfot, gondolta Randon Lee, egy kopár dombon állva; körülötte a rét dér aszalta barnaságban terült el s éles szél csapta arcába az apró, jeges havat. Egyedül volt a pályán, senki se akadt, aki vele tartott volna ily késő ősszel, s nem volt ott a gyerek sem, hogy a botjait vigye. Bizony, vége volt a játéknak most a tavaszig. Morris Peyton, a húga férje, bár vagy tizennégy évvel fiatalabb Randonnál, hallani sem akart róla, hogy kijöjjön s úgy látszik, igaza volt.

Randon már negyvenöt éves múlt, de azért - mondta Morrisnak - fiatalabb még ezeknél a mai fiataloknál! Morris nyugodtan felelte, hogy meglehet, mert ő maga is olyan öregnek érzi már magát, de olyan öregnek, mint - Egyiptom!

Ejnye, gondolta most Lee, folytassa ezt a játékot, vagy menjen inkább vissza a klubházba? Végre is a jeges november mégis visszakergette őt és lassan megindult a klubház télé.

Elgondolkodott; a Morrisszal való összehasonlítás eszébe juttatta pontosan negyvenhét esztendejét s valami nyugtalan érzés fogta el. Hirtelen meglátta önnönmagát úgy, amint volt, amilyenné a kényelmes élet, a jólét tette: látta a korosodó férfi testes alakját, amelyen feszült a rövid bőrkabát s érezte, hogy arca vörös és kihevült a mozgástól. Amint igy hirtelen ráeszmélt erre, úgy tetszett neki, mintha az öregedés minden átmenet nélkül csapott volna le rá karcsú ifjúsága után. Az a bolond ötlete támadt, mintha valami gonosz varázs egy pillanat alatt változtatta volna e nehézkes alakká. Még a lélegzete is elfúlt kissé, amint hegynek kellett mennie.

Bizony, gondolta, valami nagy, eredeti fölfedezés mélységes meggyőződésével, szomorú dolog megöregedni! Az ember lassan, ízenként hal meg. A vére megsűrűsödik, a foga kihullik, az erei meg-merevednek. S ami a legszomorúbb: a lelki ereje, szelleme és az élet heve minden megújhodás reménye nélkül kihűl, kihal. S mindez talán már akkor, mikor az ember lénye még tele van lázongó, hiábavaló reménységgel. Ma, kicsit nehéz légzése, teste ruganyosságának hanyatlása dacára, a képzelődése oly eleven, oly csapongó volt, mint valaha... Vegyük csak azt a bolond bábuhistóriát, amely megesett vele; a bábut, amelyet valami felötlő klasszikus emlék hatása alatt magában Cythereá-nak nevezett el! Morris Peyton ilyesmire soh’se jutott volna.

Randon Lee egyik - meglehetősen ritka - new yorki sétáján az ötödik Avenue egyik boltjának kirakatában látta meg a nevezetes bábut, amely rögtön megragadta figyelmét. A múlt század negyvenes éveinek bő ráncú, nehéz selyemrokolyájába volt öltöztetve, a halványsárga, rövidujjú derékon fekete spanyol csipkekendő futott le a szoknyáig. De őt nem a ruházat kapta meg - ezt csak vagy egy hónappal később vette észre -, hanem az a különös, durcás báj, az a rejtélyes varázs, amely a kis szobor arcából feléje áradt. Hosszúkás vágású szemét mintha félig behunyta volna a finom ívű szemöldökök alatt, parányi szépségflastrom feketéit a mosolygó, piros ajak jobb sarkán; keskeny álla bájosan zárta be ovális arcát; fekete haja leomlott karcsú nyakára s különös arany szövetű fejdisz volt rátűzve.

Randon, külsőleg nagyon is vigyázva könnyed, közömbös tartására, kezében lóbálva sétapálcáját, mind mélyebb érdeklődéssel merült a bábu tanulmányozásába. Soha életében - gondolta - nem látott még asszonyt, akiben ily vonzó, ily megzavaró varázs lett volna. Egész leikével bámulta a kis arcot, mely, mintha nem is bábué lett volna, hanem csak valami távolság tenné kicsivé, anélkül, hogy elvenné a vonások édes tisztaságát. Közben gúnyolni kezdte magát, nevetségesnek érezte elmerülését s határozott léptekkel tovább ment. De annak az arcnak, a mosolynak, a hosszúkás szemeknek képe, mint látomás lebegett előtte, egészen megzavarta: s három utcasarok után visszafordult. Másodszori látásra csak megerősödött az első, mély benyomás és gyorsan belépett a boltba. A bábu Párizsból érkezett, hallotta, s egyetlen, titkos pillantás után megvásárolta azt, - egészen felesleges módon tudtára adva az elárusítónőnek, hogy a kislánya számára.

Titkos örömére a tizenkétéves Helena nem volt a bábutól különösképpen elragadtatva, a bábu lent maradt az ebédlőben és a kandalló fehér márványpárkányára került.

Mikor Randon magára maradt, sokszor megállt s bámulta a kis alakot s egy ilyen elmerengő pillanatában nevezte el, ifjúi olvasmányainak visszacsengő emlékezéséljen, Cythereának. Cytherea volt - mint az homályosan eszébe jutott - a szerelem istennőjének a neve, a rejtélyes Vénuszé, aki az élet forrása, szenvedélye, lángja emberben és növényben egyaránt. De ebben a kicsi alakban az eredeti képmás különösképen átalakult; magán viselte régi, elmúlt és kifinomult kultúrák jegyét; még az ős Kína lehelete is megérzett rajta s összevegyült Velence, a tizennyolcadik századbeli Velence illatával és a rokokó Bécs bájával. Mindezt látta Randon; de a kis alak varázsának titka, az a vonzás, melyet megtestesített, ami a szerelmet sugározta benne, az rejtélyes maradt előtte.

De mindez csak azért érdekelte, - igyekezett megnyugtatni felszólaló józan eszét -, mert igazán érintette őt, egész házaséletét, ő nemcsak valami bolond varázs, fenyegető rögeszme rabja. Nem, az a kérdés, amelyet Cytherea benne felébresztett, nemcsak a bábuból indult ki, hanem a lelkében volt és valóban érintett mindenkit, akit ismert, legalább is mindenkit, akiben egy csepp képzelőtehetség volt. Hiszen az elmúlt háború az egész életet teljesen kiszámíthatatlan, de annál kiáltóbb módon felforgatta. De hogy ez az általános nyugtalanság miért épen a férfi és nő közötti viszonyt bolygatta meg legjobban, azt nem tudta megérteni. Nem mintha a maga boldogságát renditette volna meg, vagy homályosította volna el ez az általános zaklatottság.

Nem, - nyugtatta meg önmagát - csak az a vágy, az a kényszer ébredt fel benne, hogy megértse, megismerje a hatalmas érzést, amely őt és hitvesét, Fannyt, megőrizte minden veszedelemtől, amely szerelmüket érhetné. Szerelmüket! A szónak ez ismétlésében szándéka ellenére mintha kihívás csen, gélt volna. De nem. nem a sziklaszilárd tényt illette a kihívás - gondolkodott tovább, - hanem csak ezt a meghatározhatatlan szót: szerelem! Bámulat, vonzalom, szenvedély, - mindeniknek megvan a maga világos jelentése - de szerelem! A szemöldöke megrándult, sötét kétely árnya borult arcára; egyszerre észrevette, hogy elérkezett a klubházhoz; éppen előtte volt már az épület s a veranda üvegajtaján kiszűrődő vöröses fény mutatta, hogy tüzet gyújtottak a kandallóban. Baloldalt, a hervadt pázsiton túl, túl a kocsiúton, láthatta a maga házának homlokzatát, a kertjét, öreg fáival. Ott is világos volt az első emelet égjük ablaka: bizonyára Fanny ült ott s kihallgatta a gyerekek betanult leckéit.

*

Randon szeme előtt elevenen jelent meg ez a derűs otthoni kép: Fanny, a lehető legbájosabb háziruhában, hátradől a hintaszéken, papucsos kis lába - kezdődő köszvénye volt - az előtte álló, hordozható zsámolyon pihen. Helena és Gregory körülötte. Gregory biztosan már jól tudja a holnapi leckét s ma is jó jegyet kapott az iskolában; de Helena, a maga szőke és rózsás figyelmetlenségével, semmit sem tud. Helena helyesírása, gondolta az apa, rettenetes. Ha nem volnának a kezében a golfbotok s lábán szöges cipő, egyenest hazamenne, hogy segítsen a gyerekek oktatásában. De Fanny ehhez sokkal jobban értett, mint ő; a gyermekek jobban húzódtak hozzá, ezer apró dolgukat önként elmondták az anyjuknak, míg az apának úgy kellett kikérdezni tőlük, darabról-darabra, mit csináltak.

Randon cipőt váltott, elzárta a golfszerszámát és felment a klubház nagytermébe; a nyitott kandalló előtt álló nagy kereveten ott találta Morris Peytont és Sheverin Anette-et, amint teázgatva beszélgettek. A forró vizük, mondták szívesen, már kihűlt; legyen szíves csengessen teavízért; azután folytatták a beszélgetést.

- Én meghívtam őt s mondtam- válasszon napot, hétfőtől péntekig, de azt mondja, nem biztos, hogy jöhet. Folytonosan próbálnak most és azután majd fölveszik a képet. Hát magának mit mondott?

- Ugyanezt, - felelte Peyton bosszúsan. - Csak egy sietős vacsorán beszéltem vele, még a feketekávét sem várta meg; az igazgatójával volt valami tárgyalása.

Lee tudta, hogy Raff Mináról beszéltek, aki Anette barátnője volt, tengerparti ismeretség, s most mind komolyabb hírre tett szert, mint moziszínésznő. Ő maga évekkel azelőtt látta valahol, de nem maradt róla valami mély benyomása; és elismervén, hogy még sohasem nézte meg filmen, csodálkozott hirtelen dicsőségén. Morris bosszús tekintetet vetett rá; úgy látszott, nagyot akar mondani, de nem szólt semmit.

- Mina elragadó most, Lee - felelt Anette helyette. - Csak egyszer lássa. Olyan, mint - mint a vágyakozó, viruló Április, a haja, mint a szőke búza,

- Én a fekete hajat szeretem - mondta Randon.

- No, ez szép dolog, mikor Fanny gesztenyeszínű. És különben is kinek van fekete haja? Tudtommal, senkinek egész Eastlake-ben.

- Nem gondoltam határozott valakire - nyugtatta meg a lányt Lee, - csak úgy mondtam. - Szeme előtt hirtelen mély fekete hajzat jelent meg egy rejtélyes mosolyú, néma kis arc körül. - Raff Mina nagyot fejlődhetett, ha csak fele annyi a fizetése, mint mesélik.

- Még kétszer annyit fog kapni, ha a szerződése lejár és azután megint még többet. Senki más a nyomába se lép. - mondta Peyton bosszús és éles hangon. Lee észrevette, hogy egyik kezében cigaretta, másikban gyufa, de nem jut eszébe, hogy rágyújtson.

- Hogy van Klára? - kérdezte Lee hirtelen.

- Jól van, köszönöm, - felelte az ura. - Egy kicsit fáradt. Mondtam neki, hogy utazzék el Nyugat-Indiába a kis Irá-val, de ő nem akar. Hogy minek marad valaki itt ezen a nyomorult télen, ha nincs rá kényszerítve, azt nem értem.

Egy lobogó hasáb megvilágította csinos, finomvágású arcát, világos szürke szemét; szőke haját és dacos állál. Peyton feltűnően szép, bár kissé komor külsejű fiatalember volt, a harminc év határán. Határozottan jó véleménnyel volt róla mindenki. Az egyetemen a legelőkelőbb társasághoz tartozott; családja, jövő kilátásai, még jelenje is - fiatal, de neves bankcég tagja volt - köztiszteletet biztosítottak neki. De Lee tudatában volt annak, hogy sohasem tudta igazán szeretni.

Külseje túlságosan kemény, szinte önhitt volt; nem árult el semmit az elkerülhetetlen emberi és egyéni hajlamokból, gyengeségekből, amelyek mögötte rejtőztek. Lehet, hogy tényleg csak az ilyen konvencionális, általános tulajdonságok megtestesülése volt az egész ember, de Lee sehogy sem tudta elképzelni, hogy Klára húga vonzódjék ily üres, vagy inkább egyhangúan korrekt emberhez. Klárát teljes szívvel szerette és bámulta; friss, meleg leány volt és mikor feleség, anya lett, megőrizte üde elevenségét. Négyéves kis fiával úgy bánt, mintha csak bolondoznék vele; de alapjában gyönyörű, mély tudatossággal teljesítette minden kötelességét. Bátor és vidám volt és Lee ezt nagyon szerette.

Fanny, az ő felesége, tökéletes anya volt és nagyon jó feleség; de láthatólag érezte felelőssége súlyát. Nem volt oly tetszetős külsejű, mint Klára, aki néha egyenesen szép tudott lenni, de volt benne valami különös, vonzó bájosság, s Lee csak azt kívánta, bár jobban érvényesítené ezt. Az asszony kicsit túlságosan komoly volt. Hiszen nem azt kívánta Lee, hogy nagy társaságban igyák és lármázzon, de mégis valami ilyesféle hiányzott belőle. Néha, ha egy cseppel több cocktailt szürcsölt, mint rendesen, felcsillant benne annak az ígérete, amit az ura óhajtott volna.

Isten látja lelkemet - nyugtatta, meg Lee önmagát, - nem bírálni akarom Fannyt; hogy is tehetném, mikor annyit adott nekem! Anyagi függetlenséget, törhetetlen szeretetet, két gyönyörű gyermeket. Háza tökéletes volt a maga mérsékelt, ízléses gazdagságában s az urát a leggyöngédebben elkényeztette. Nem, csak az asszony boldogságáért kívánta volna, hogy egy kicsit vígabb, könnyebb legyen. Máris, még oly fiatalon, inkább csendesen ült a klub verandáján; ha táncoltak, inkább másokat biztatott a mutatásra, semhogy maga mulatott volna.

A kandalló kedves tüze, az üres tea izgató hatása egészen elfeledtette Lee-vel előbbi szomorú gondolatait. Most úgy érezte, mintha soha se lett volna ilyen fiatal, eleven; a hideg levegő felkorbácsolta, idegei feszültek, vére pezsgett. Érezte, hogy kedves bizsergéssel tölti el Anette közelléte; hátradőlve, a lány kissé nekitámasztotta finom vállát, karcsú lábát előrenyújtotta a tűz felé.

- Találkozni fogok vele - szólalt meg Peyton újra s Lee észrevette, hogy azok még mindig Raff Mináról beszélnek, őt nem fogja elbűvölni, azt érezte... nem szereti a szőke Áprilist. Hát akkor mi vonzza őt? Nem tudta megmondani, nem tudott számot adni róla. Valami meghatározhatatlan, valami megfoghatatlan varázs - és megint Cytherea jutott eszébe. Ha meg tudná fejteni annak a varázsnak titkát, mely a bábualakból sugárzik rá, sok minden zavaró érzése, nyugtalansága feloldódnék. Igen, az, amit a bábualak némán kifejezett, az volt titkos, érthetetlen vágyainak álma. Sohasem ismerte ezt fel eleven asszonyban s nem talált kielégülést.

Biztos, hogy a becsületességét, Fanny iránti szeretetét nem fenyegeti veszedelem; az sziklaszilárdan áll. De emellett valami növekvő nyugtalanság volt benne; valami szüntelen érdeklődés az élettel, az asszonyokkal szemben. Keresett valamit, valami lényegest, maga sem tudta, mit; de, míg egyrészt el-hárította a gondolatot, vajon mit tenne, ha ezt meg-találná, másrészt élt benne az a mély meggyőződés, hogy ha reménykedő sóvárgásának vége lesz, akkor már igazán megvénült, kiapadt, kihűlt. S titokban ápolté., féltékenyen őrizte azt a megnyugvást nem ismerő, eleven sóvárgást a meghatározhatatlan tökéletesség után. Egy pillanatra mintha felvillant volna ennek egy szikrája Anette-ben, amint fejét hátrahajtotta a kerevet párnáira s melle halkan emelkedett és ereszkedett feszesen simuló kabátkája alatt.

*

Anette megmozdult, szórakozottan mosolygott. rá s Peyton segítségével fölkelt. A hosszú szobát csak a kandalló tüze világította meg; a sarkokban egészen sötét volt. Kívül még borongott valami sápadt, fény; a havazás elállt, de a szél annál élesebben süvöltött. Lee háza, amott túl, vidáman mutogatta kivilágított ablakait; s ő elgondolta, mily megnyugvással s örömmel tért mindig oda, bár érzése meg sem közelítette azt a szenvedélyes ragaszkodás, otthonuk iránt, amely Fannyt eltöltötte. Ha távol volt - régi, hosszabb utazásain a Michigan vasérc-területein s újabb, rövidebb útjain - sohasem gondolt haza, egészen elmerült a dolgába.

De nemcsak ő volt igy, gondolta, miközben hazafelé indult, hanem majdnem mindazon sikert ért, negyven éven felüli férfiak, akiket ismert: otthonukat, feleségüket, gyermekeiket csak azokban a rövid időközökben látták, amelyeket zsarnoki hivatásuk szabadon hagyott. Neki még jobb dolga volt, mint a legtöbbnek; ő néha künn maradt Eastlake-ben, hogy golfot játsszék; részt vett Fanny kis szülővárosának életében.

Lee számítgatta, mennyi időt tölthet a feleségével egy nagyobb elfoglaltságú ügyvéd: reggel már nyolc órakor házon kívül van - ismert olyanokat is, akik már hét után az irodájukban ültek - s nem igen lehet megint otthon öt előtt. Tíz órát van el hazulról naponta egész héten át; aludnia is kell; a fennmaradt néhány szabad órának s a vasárnapoknak fele, vagy kétharmada szórakozásra van szánva; nem is beszélve a hazavitt levelezésekről, a folytonos hivatásos gondokról. Egy ilyen ember felesége nem igen játszik nagyobb szerepet az életben, mint a golf vagy biliárdjátéka. Randon eddig sohasem gondolkozott még ezen és az eredmény megdöbbentette. A fiatalabb embereknél persze másként volt a dolog; ők több időt s gondot szenteltek az otthonuknak. Íme, folyton múlik, változik minden, minden, csak az az érthetetlen, égő sóvárgás nem, mely megmarad minden teljesülés után.

Lee úgy érezte, mintha benne két külön, ellentétes gondolatáramlat, két külön egyéniség rejtene, vagy rejlett volna, s ez a kettősség tör napvilágra a Cytherea körüli titkos tépelődéseiben is. Fiatalabb korában nagyon szerette a zenét, az operát és szimfonikus hangversenyeket; még régebben, egyetemi éveiben szenvedélyesen és válogatás nélkül olvasott; reggelig ült együtt költői hajlandóságú társaival s gondolatait inkább a szép, mint a hasznos foglalkoztatta. Ez a hajlandósága rejtve megmaradt s magával vitte a Magnólia Vasművek irodájába is; sőt akkor avval áltatta magát, hogy itt csak ideiglenes elhelyezést talált. Hogy mit tenne akkor, ha szabadon követhetné hajlamait, azt Lee sohasem gondolta el pontosan; ez sóvárgó és ködös álom maradt, halk és muzsikás. Lassankint azután egészen szertefoszlott, részben az öntött vas hatalmas valósága mellett, részben, mert senkivel sem beszélhetett róla, senkinek rokonérzése nem élesztette.

Bizonyos, hogy az egész törekvés nem volt nagyon erős; de ifjúságát ez aranyozta be. A Magnolia Vasműveknél nem volt ember, aki zenéhez valamit értett volna, vagy aki olvasott volna az újságnál egyebet. Néha-néha Lee találkozott egy asszonnyal, akiben visszhangra talált lelke titkos húrja s ilyenkor esztétikai és érzelmi mámorban lebegtek egy kis ideig; de a környezet rút s ostoba közönségessége megalázó és csúnya végbe fullasztotta ezeket az élményeket. Végül minden álmodozás elmaradt s Lee gyorsan és odaadással haladt útján az anyagi siker felé.

A másik énjéből alig maradt egyéb, mint szívének egy-egy hangosabb dobbanása a muzsika hallatára, mint egy elveszett paradicsom halk emléke. Sohasem beszélt ezekről a dolgokról, még Fannynak sem; bár lehet, hogy igaztalan volt az az érzése, hogy nem értené meg. Fanny általában csupa egészséges józanság volt, ő gondoskodott arról, hogy a kályhákat rendbe hozzák a hideg beállta előtt s a szőlőkarókat jól helyezzék el. A kert gondozása, a szomszédokkal való ügyes-bajos dolgok, mindez természetszerűleg őrá hárult s Fanny kitűnő ítélettel és ügyességgel intézte el.

Igazán nagyszerű élettárs volt, gondolta Lee. Boldog ember, aki ilyet talál. Olyan asszony, aki szigorúan ragaszkodik a konvenciókhoz és mégis egyéni: például, ő sohasem hordott olyan színes selyem alsóruhát, amilyet Lee a kirakatokban látni szokott; olyan tökéletesen átlátszó hálóingeket s szerféle szalagocskát; Fanny hálóingjei mindig finom fehér batisztból voltak, rajtuk finom, szemérmes hímzés, semmi több. Nem használt semmiféle illatszert; öltöző asztalán nem állt a cifra üvegecskék serege, fehérnemű-szekrényében nem tartott parfümöt. Öltözködése választékos és kitűnő ízlésű volt, csak talán kissé túl komoly: szerette a sötét angol kosztümöket és keményre vasalt fehér blúzokat; vagy a sima sötétkék posztóruhákat. Ezek jól is álltak neki: karcsú és magas alakja volt, válla kissé túl egyenes. Arca is vékony volt, majdnem csontos és keskenységével még nagyobbnak mutatta nyílt kék szemét: egész lelke, egyénisége és szépsége e kék szemekbe szorult bele; haja kissé fakó volt és ritka.

Igen, Fannynak szeme volt legfőbb szépsége; folyton ragyogott, élt, ellentétben nyugodt arcával s gyönyörű volt a színe és sugárzása: mikor az asszonyt néha elöntötte a hirtelen harag, - egyetlen hibája - akkor szeme csak úgy szikrázott Ez a hirtelen fellobbanás, gondolta Lee, amint a klubházból hazafelé haladt, Fanny különös jótulajdonságainak volt a járuléka: gyors határozottsága, a jónak éles felismerése, s a rossznak kérlelhetetlen elitélése, melyből Fanny tapodtat sem tudott engedni - szükségképen türelmetlenné tették az ellenkező nézetekkel szemben. Ettől eltekintve oly nyugodt, oly állandó volt a lelke, mint az ég csillaga; urához való szerelme, amely már házassága előtt élt benne, nyugodtan s állandóan fokozódott, minden hangulatával az urához simult; mindenben ő volt a legfontosabb neki.

Lee hazaért; kinyitotta a kert-sövény rácsajtaját s a házba sietett. Háza gyönyörű mintaképe volt a kedves kertes úrilaknak; nagy télikert volt a balszárnyán s az ebédlő a jobbszárny végében. A télikerten túl terült el a virágoskert, hátul volt a garázs és istálló. Lee fölment a terasz széles lépcsőjén, azután balra fordult, a télikert felé. Amint előre elképzelte, Fanny ott ült a hintaszékben; mellette Gregory, kék matrózruhájában, de Helenát nem látta.

Fanny keze tétlenül pihent ölében, tekintete a semmibe meredt oly álmodozó kifejezéssel, amilyet még sohasem látott nála; valami fájdalmas kétely, sóvárgó kérdés borongott benne. A kisfiú kérdezett valamit anyjától s karjára tette kis kövér kezét; de Fanny egy pillanatig nem felelt, nem is ügyelt rá. Azután hirtelen összeszedve magát, nagyot sóhajtott és rámosolygott gyermekére. Ruhája ünnepi volt, nyakán gyöngysora, ujjain gyűrűk ragyogtak. Talán meg voltak hívva valahova estére s Fanny megfeledkezett róla, kérdezte magában Lee, amint belépett s övéit üdvözölte.

Ezt mindjárt meg is kérdezte asszonyától, de tévedett: otthon készültek tölteni az estét. Fanny az urára nézett s ez érezte, hogy még mindig rabja kissé előbbi merengésének. Ez oly szokatlan volt, hogy nyugtalanította Lee-t s megkérdezte az asszonyt, mi bántja.

- Semmi sem bánt. Miért gondolod, hogy bajom van - tiltakozott Fanny ösztönszerűleg. Majd kis szünet után bizonytalanabbul folytatta:

- Csak gondolkodtam valamin... Lee - kérdezte hirtelen - te nagyon szeretsz engem, ugye nagyon?

- Természetesen - felelte a férfi szinte türelmetlenül.

- Látod, a te szerelmed mindenem nekem, - folytatta az asszony halkan - s épen ezen gondolkoztam el. A többi asszonyok annyira mások, annyi mindenféle érdekli őket, amivel én nem törődöm s mindennel együtt kevésbe tőrödnek, mint én avval az eggyel, ami az enyém. Mintha én régi időkből való volnék s őket a háború formálta volna. Igen - régimódi vagyok, érzem! De én nem bánom, ha te szeretsz. Csak valahogy furcsa ez. Nem akarok korlátolt, elmaradt lenni és mégis, nem tudok s hogy őszinte legyek, nem is akarok megváltozni… S ezen nem változtatna, ha elkezdenék többet cigarettázni vagy inni, ha társaságban vagyunk - ez csak ostobaság volna.

Lee-t megdöbbentette, mennyire megegyeznek az asszony szavai az ő ki nem mondott gondola, tával.

- Senki se szereti jobban a tréfát, mulatságot, mint én, - folytatta Fanny fátyolos hangon - de oly furcsa, amit ma mulatósnak neveznek. Csak abból áll, hogy az ember a lábait mutogassa s idegen férfiakkal csókolóddzék. Én nem akarom, hogy más megcsókoljon engem, csak te, Lee. S azt akarom, hogy te ennek örülj, s ez neked fontosabb legyen mindennél.

Az asszony szava elakadt s Lee újra, valami bosszús érzéssel, biztosította őt szerelméről.

- Mert tudod, Lee, imádlak! Lehet, hogy nagyon ostoba és ósdi dolog ezt mondani, de te vagy minden, minden, ami kell nekem. Ma délután a teánál egy pár asszony kinevetett engem. Nem beszéltek egyébről, mint hogy milyen mesterkedésekkel tartják ébren az uruk szeretetét; Isten bizony, undoritó volt. E emellett keserű és bosszúvágyé a hangjuk, folyton gyanakodnak valamire, valakire, minden jobbképű asszonyban ellenséget látnak… Én nem tudnék így élni, inkább meghalnék. Mondtam is nekik, hogy szívükben nincs bizalom a hites uruk iránt.

- És mit feleltek erre? - kérdezte Lee.

- Igazat adtak. Lucián Alice azt mondta, hogy a fene bízzon az urában; szereti ő, de a hitvesi hűséget illetőleg nem ismer tréfát. Mind bolondnak tartják Klárát, amért tűri, hogy Peyton annyit találkozzék Raff Minával New Yorkban. Azt mondják, a legokosabb elejét venni az ilyesminek - akkor nem lesz baj. Beszélt neked Peyton Mináról? Az igaz, hogy kápráztató teremtés és hozzá színésznő.

- Nekem nem -, mondta Lee. De aztán eszébe jutott a klubban hallott beszélgetés. - S ha bele is van kicsit bolondulva? Mit bánja Klára, ha az ura néhányszor elcseveg egy ilyen általánosan imádott bálvánnyal?

- Én is ezt gondoltam, de a többiek úgy erősködtek. hogy nem igy van. Azért is megmondtam nekik, mily boldogok vagyunk mi ketten s mily odaadóan szeretsz te engem - tizenöt gyönyörű esztendeje. Irigykednek ránk, ez világos.

Az asszony felállt s az ura vállára tette kezét. Tagra nyílt, tiszta kék szeme belemélyedt a férfi tekintetébe.

- Semmi, semmi sem szabad, hogy közénk férkőzzék. Nem bírnám ki; nagyon elkényeztettél! Ugye, nem is lesz soha másként, ugye nem, Lee? Csókolj meg!

Lee megérintette az asszony tiszta, keskeny ajkát, amely szenvedélyesen tapadt az övéhez.

- Nem, sohse lesz másként, - mondta, különös zavarban. Esküdött magában, hogy sohasem fog ily végzetes hibát elkövetni. Az a bolond, imbolygó álom nem számít, csak futó indulat. - Ne engedd, hogy azoknak az asszonyoknak ostoba fecsegése megzavarjon. Azt hiszem, ők inkább magukra gondolnak, mint az urukra.

- Bolond voltam, - szólt Fanny. - Nem kételkedem; az méltatlan volna szerelmünkhöz. De most oly soká tartóztattalak csupa semmiségért, hogy majd elkésel a vacsoráról. De bánom is én! - Az asszony arcán valami szokatlan odaadás és sugárzó boldogság tükröződött, aztán tréfásan a lépcső felé tolta az urát. - Menj átöltözni.

De mikor Lee felért hálószobájukba, nyomasztó gondolatba merülten ült le egy székre s mozdulatlanul bámult maga elé.

A pompás sötét mahagóni bútorzatú szobában üde vidámságot árasztottak a széles ablakokról leomló dús fehér batiszt függönyök; hófehér, habos függöny omlott alá a magas oszlopú, mennyezetes ágyakról is. Lee szekrénye régi, berakott mívű mestermunka volt; gyönyörű szőnyegek hevertek a viaszos padlón, kedves ívelésű székek, kerek párnák álltak a fal mellett: s a fiókos szekrény felett Fannynak s a két gyermeknek arcképe mosolygott Lee-re.

Fehér inge ki volt készítve az ágyra; a kis ékszerdoboz, amelyben kézelő- és inggombjait tartotta, elébe rakva, de Lee ma észre sem vette e gondoskodó figyelmet. Sajátságos, idegenszerű és szorongó kelletlenség égette szívét. Fájó teherként nehezedett rá, hogy annyit bír, amit nem érdemel meg. Fanny minden kisértéssel szemben megközelíthetetlen; szerelme szilárd és végtelen; a legnagyobb ajándékot adja neki, amelyet kaphat. Otthonuk meleg, ragyogó és édes - kívül zug a november szele.

Fanny biztosságának forrása bizonyára meg-győződéseinek rendíthetetlen szilárdsága volt; oly fenntartó, felemelő hatalom - gondolta Lee, - hogy tulajdonképen mellékes, vajon nézetei helyesek-e. Hiszen a hitnek avval a legmagasztosabb erejével bírtak, hogy az egyént megőrizzék az ingadozástól, a bukástól. Különös, gondolta Leó, hogy az az egynéhány igazán hatalmas egyéniségű férfi, akit ismert, hasonló volt Fannyhoz; keményen, ridegen elzárkózott minden az Övétől eltérő véleménnyel szemben s nem tűrt magában kételyt, önmagával való perlekedést.

Fanny, gondolta Lee. állandóan igyekezett, hogy a maga képére formálja őt; legkicsinyesebb és sokszor fárasztó módon követelte minden kis dologban, hogy azon a szinten maradjon, melyet ő helyesnek vélt. A férfi legtöbbször lázongott ellene, hol tréfásan, hol kissé bosszúsan; de most hirtelen úgy tetszett neki, mintha Fanny szűk, de határozott gondolkodása a legkívánatosabb valami volna. Ha azt meg lehetne szerezni! Őbenne ez nem volt meg önként; - az a két áramlat’ küzdött benne. De hiszen az egyik, fűzte tovább gondolatait, tulajdonképpen elapadt. S most a legbölcsebb volna, végleg megokosodni s akkor elsősorban kidobni Cvthereát az életéből, végleg száműzni a gondolataiból s a kandalló párkányáról. Ha ezt és mindazt, amit jelent, sikerül messze űznie, akkor, érezte, az élete nyugodt, derűs lesz.

De lassankint csillapodott Lee-ben a felindulás, melyet Fanny nyugtalan gyöngédsége okozott; s amint ez elzsibbadt, újra fellobbant a másik nyugtalanság, a bánat, hogy elvesztegette, igen, elvesztegette ifjúságát s azokat a lehetőségeket, melyeket nyújtott volna. Istenem, ha Fanny mindenáron önmaga akart maradni, miért ne ismerné el, hogy ugyanez a lelki szükséglete neki is. De Lee kénytelen volt hozzáfűzni a régi, mindig visszatérő s növekvően súlyos kikötést: semmiféle egyéni vágy, egyéni törekvés nem szabad, hogy megingassa közös életük, házasságuk szent várát. Fanny-nak könnyebb volt, mint neki, mert minden óhaja, minden törekvése befelé, az otthonukra, a szerelmükre, a gyermekeire irányult, míg az övé ... de hiszen, ha ő ismerné ennek célját, győzedelmeskednék az életen.