A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov: The Caves of Steel

A Bantam Spectra Book / published by arrangement with Doubleday, 1991

Fordította: Vámosi Pál

Copyright © 1953, 1954 by Isaac Asimov

All rights throughout the world are reserved to Asimov Holdings LLC.

Hungarian translation © Vámosi Pál jogutóda, 1993, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015, 2022

Második, javított kiadás

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: Kozári Imre

Borítóterv: © Szabó Vince

ISBN 978-963-566-368-2

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Tartalom

1.

Utasítás a rendőrfőnöktől

2.

Utazás az expresszjáraton

3.

A cipőboltban

4.

Bemutatkozás a családnál

5.

A gyilkosság elemzése

6.

Párbeszéd a hálószobában

7.

Kirándulás az Űrvárosba

8.

Vita a robotról

9.

Egy űrlakó felvilágosításai

10.

A detektív délutánja

11.

Menekülés a szalagokon

12.

Szakértői vélemény

13.

A szerepek megcserélődnek

14.

A név hatalma

15.

Egy összeesküvő letartóztatása

16.

A lehetséges indítékok

17.

A végrehajtott terv

18.

A nyomozás vége

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

1.

Utasítás a rendőrfőnöktől

Alighogy Lije Baley az íróasztalához ért, észrevette, hogy R. Sammy várakozásteljesen figyeli. Hosszúkás arcának mogorva vonásai megmerevedtek.

– Mit akarsz? – kérdezte Baley.

– A főnök hívatja, Lije. Azt mondta, amint bejön, azonnal menjen be hozzá.

– Rendben van.

R. Sammy csak állt tovább, kifejezéstelen arccal.

– Azt mondtam, rendben van – szólt rá Baley. – Leléphetsz!

R. Sammy sarkon fordult, és ment a dolgára. Baley ingerülten kérdezte magától: vajon miért ne végezhetné R. Sammy munkáját egy ember? Aztán figyelmét dohányzacskója tartalmára fordította: gyors fejszámolást végzett. Ha naponta beéri két pipára valóval, kihúzhatja a legközelebbi dohányosztásig.

Kilépett a korlát mögül (két év óta besorolása alapján korláttal elkerített munkahely járt neki), és végigment a közös termen.

Amikor elhaladt Simpson mellett, az fölpillantott a higanyos adattárolóból.

– A főnök hívatott, Lije – szólt oda.

– Tudom. R. Sammy már mondta.

A higanyos tároló belsejéből jelekkel sűrűn teleírt szalag tekergett elő, ahogy a kis készülék végigkutatta és elemezte „emlékezetét” a kívánt adatokért, amelyek a csillogó higanyfelület apró rezgő mintázatában voltak elraktározva.

– Ha nem félnék, hogy eltörik a lábam, jól fenéken billenteném ezt az R. Sammyt – mondta Simpson. – A napokban találkoztam Vince Barrett-tel.

– Igen?

– Szeretne visszakerülni hozzánk. Vagy bármilyen más munkát kapni a rendőrségen. Szegény srác nagyon el van kámpicsorodva, de hát én mit mondhattam volna neki? Most R. Sammy van itt helyette, és kész. Ő meg jobb híján egy szállítószalagnál dolgozik az élesztőgazdaságban. Pedig jó eszű fiú. Mindenki szerette.

Baley a vállát vonogatta, és hűvösebb modorban válaszolt, mint ahogy akarta, vagy ahogy megfelelt érzelmeinek:

– Hát ezzel most mindannyiunknak szembe kell nézni.

A rendőrfőnöknek külön szoba járt. Neve – JULIUS ENDERBY – ott díszelgett gondosan metszett, formás betűkkel a homályos üvegen. Alatta pedig ez állt: NEW YORK CITY RENDŐRFŐNÖKE.

– Hallom, hogy hívattál, főnök – mondta Baley, belépve a szobába.

Enderby fölpillantott. Szemüveget hordott, mert érzékeny szeme nem bírta az általában használatos kontaktüveget. Csak amikor az ember már megszokta a szemüveg látványát, szentelhette figyelmét az egyébként teljesen jellegtelen arcnak. Baley erősen gyanította, hogy a rendőrfőnök szeme nem is olyan érzékeny, és csak azért hord szemüveget, mert az „egyéniséget” kölcsönöz neki.

A rendőrfőnök most feltűnő idegességgel nézett maga elé. Megigazgatta kézelőjét, majd hátradőlve székében, túlzott szívélyességgel azt mondta:

– Ülj le, Lije. Ülj le.

Baley kimért mozdulatokkal leült, és várt.

– Jessie hogy van? – kérdezte Enderby. – És a fiad?

– Köszönöm, jól – felelte Baley tompa hangon. – Pompásan. És a tieid?

– Pompásan – visszhangozta Enderby. – Pompásan.

Nem jól indult ez a beszélgetés.

Valami nincs rendben az arcával, gondolta Baley. Majd így szólt:

– Főnök, szeretném, ha nem R. Sammyvel üzennél értem.

– Tudod, mi a véleményem erről. De ide helyezték, valamire csak fel kell használnom.

– Nagyon kényelmetlen ez nekem, főnök. Odajön, azt mondja, hogy beszélni akarsz velem, aztán csak áll ott mellettem. Tudod, mit akarok ezzel mondani. Ha nem szólok rá, hogy menjen a dolgára, ítéletnapig ott állna.

– Erről speciel én tehetek. Mikor elküldtem az üzenettel, elfelejtettem külön megmondani neki, hogy utána folytassa a munkáját.

Baley felsóhajtott. Mélybarna szeme körül a vékony ráncok elmélyültek.

– Szóval, beszélni akartál velem.

– Igen, Lije – mondta a rendőrfőnök –, ráadásul nem is valami egyszerű dologról.

Felállt, megfordult, és az íróasztala mögötti falhoz lépett. Megnyomott egy alig látható gombot, mire a falfelület egy része átlátszóvá vált.

Baley a váratlanul beáramló szürkés fénytől hunyorogni kezdett.

– Ezt a múlt évben csináltattam magamnak – mondta mosolyogva a rendőrfőnök. – Ugye, eddig még nem mutattam neked? Gyere csak ide, és nézz ki. A régi időkben minden szobában volt ilyen. „Ablaknak” hívták. Tudtad?

Baley nagyon jól tudta, épp elég történelmi regényt olvasott.

– Hallottam róluk – felelte.

– Gyere ide.

Baley kissé feszengve engedelmeskedett. Valami szemérmetlenséget érzett abban, hogy a szobák titkait így feltárják a külvilágnak. A rendőrfőnök néha bolondosan túlzásba esik konzervatív elképzelései megvalósításában. Ahogy a szemüvegével is.

Igaz is. Ettől olyan szokatlan az arckifejezése.

– Bocsáss meg, főnök – mondta Baley –, de ugye új szemüveged van?

A rendőrfőnök kissé meglepetten nézett rá, levette a szemüvegét, rápillantott, majd újból Baley-re nézett. Kerek arca szemüveg nélkül még kerekebbnek látszott, álla pedig kissé hegyesebbnek. És a pillantása is némileg bizonytalan lett, mert nem tudott rendesen fókuszálni.

– Igen – felelte, visszatéve a szemüveget az orrára. – A régit három nappal ezelőtt eltörtem – tette hozzá bosszúsan. – És annyi dolgom volt, hogy csak ma reggel tudtam másikat szerezni. Ez a három nap, Lije, valóságos pokol volt.

– A szemüveg miatt?

– Volt még más is. Mindjárt rátérek.

Az ablak felé fordult, és Baley követte a példáját. Kissé meglepetten vette észre, hogy esik az eső. Egy pillanatig lenyűgözve bámulta az égből hulló vízcseppek látványát. Mellette a rendőrfőnök úgy sugárzott a büszkeségtől, mintha ez a természeti tünemény az ő keze műve lett volna.

– Ebben a hónapban harmadszor látok esőt. Érdekes, mi?

Baley akarva-akaratlanul kénytelen volt bevallani magának, hogy a látvány valóban lenyűgöző. Életének negyven éve alatt csak ritkán látott esőt vagy bármilyen más természeti jelenséget.

– Ha esőt látok, mindig arra kell gondolnom, mennyi haszontalan víz zúdul le a városra. Sokkal jobb volna, ha csak a tárolókba hullana.

– Lije – jegyezte meg a rendőrfőnök –, te túl modern vagy. Ez a te bajod. Régen az emberek a szabadban éltek. Nemcsak a farmokon, hanem a városokban is. Még New Yorkban is! És ők nem tartották haszontalannak az esőt. Sőt! Együtt éltek a természettel. Ami sokkal egészségesebb és jobb. A modern élet problémái épp abból erednek, hogy elszakadtunk a természettől. Biztosan olvastál már a szén századáról.

Baley olvasott róla. Nemegyszer hallotta, hogy az emberek amiatt keseregnek, miért kellett feltalálni az atommáglyát. Sőt ő maga is kesergett miatta, ha rosszul mentek a dolgok, vagy ha fáradt volt. De az effajta kesergés az emberi természet veleszületett jellegzetessége. A szén századában az emberek a gőzgép feltalálásán keseregtek. Az egyik Shakespeare-darabban a puskapor feltalálásán. Egy ezredévvel ez után pedig a pozitronagy feltalálása miatt.

A fenébe az egésszel!

– Ide figyelj, Julius – mondta komoran. (Formális helyzetekben nem szokta használni ezt a bizalmas megszólítást, akárhányszor „Lije-ozta” is őt a rendőrfőnök, de most, úgy érezte, oka van rá.) – Ide figyelj, Julius, mindenről beszélsz, csak arról nem, amiért hívattál, és ez idegesít. Miről van szó?

– Mindjárt rátérek, Lije – felelte a rendőrfőnök. – De hadd mondjam el a magam módján. Baj van.

– Hát persze. Mikor nincs ezen a bolygón? Megint az R-ekkel van valami?

– Úgy is lehetne mondani. El nem tudom képzelni, mennyi válságot bír még ki ez az öreg világ. Nem csak azért rakattam ide ezt az ablakot, hogy néha beengedjem rajta keresztül az eget. Az egész várost beengedem. Elnézem, és azon töprengek, mi lesz belőle egy évszázad múlva.

Baley viszolygott az efféle szentimentalizmustól, de akaratlanul is lenyűgözve bámult kifelé az ablakon. A város még az időjárás okozta homályos körvonalai ellenére is szédületes látványt nyújtott. A főkapitányság a városháza legfelső szintjén volt, a városháza pedig jó magasra ágaskodott. A rendőrfőnök ablakából nézve a szomszédos tornyok eltörpültek, a tetejükre lehetett rálátni. Mint megannyi ujj nyújtóztak fel a magasba puszta, jellegtelen falaikkal, az emberi méhkasok külső burkolataival.

– Egy kicsit talán sajnálom is – jegyezte meg a rendőrfőnök –, hogy esik. Nem láthatjuk az Űrvárost.

Baley nyugat felé pillantott, de úgy volt, ahogy a rendőrfőnök mondta: a zárt szemhatáron New York tornyai ködbe vesztek, elnyelte őket a puszta fehérség.

– Láttam már az Űrvárost – mondta Baley.

– Szeretem elnézni innen – mondta a rendőrfőnök. – Épphogy ki lehet venni a két brunswicki negyed között. Szétszórt, alacsony épületek. Ez a különbség köztünk és az űrlakók között. Mi magasra ágaskodunk és összezsúfolódunk. Náluk meg minden családnak külön háza van. Egy család, egy ház. És a házak között mindenütt szabad térség. Beszéltél már valaha űrlakóval, Lije?

– Egyszer-kétszer. Vagy egy hónappal ezelőtt épp itt, a te telefonodon beszéltem eggyel – felelte Baley türelmesen.

– Igen, emlékszem. Úgy látszik, ma filozofálgatós hangulatban vagyok. Mi és ők. Két különböző életforma.

Baley gyomra az idegességtől kissé remegni kezdett. Minél inkább kerülgeti a rendőrfőnök az igazi témájukat, annál nagyobb veszélyt rejtegethet a mondanivalója.

– Pontosan – válaszolta. – De mi ebben a meglepő? A Föld nyolcmilliárd lakosát nem szórhatod szét ilyen kis épületekben. Nekik a maguk világában bőven van helyük, hát éljenek kedvük szerint.

A rendőrfőnök a székéhez lépett, és leült. Mereven nézett Baley-re, szeme a homorú lencsétől kissé összezsugorodott.

– Nem mindenki ilyen elnéző a kulturális különbségekkel szemben – jegyezte meg. – Sem nálunk, sem az űrlakóknál.

– Ez igaz. De miért mondod ezt?

– Mert három nappal ezelőtt meghalt egy űrlakó.

Na végre, közeledünk a tárgyhoz!, gondolta Baley, és kissé felhúzta keskeny ajka szögletét, de hosszú, bánatos arcán ez nem okozott látható változást.

– Szomorú. Remélem, valami fertőző betegség vitte el. Valami vírusos dolog. Mondjuk, egy nátha.

– Miről beszélsz? – kérdezte a rendőrfőnök láthatóan meghökkenve.

Baley nem mutatott hajlandóságot arra, hogy bővebben kifejtse. Közismert volt, milyen alapossággal űzték ki az űrlakók társadalmukból a betegségeket. És még ennél is közismertebb volt, hogy a lehető legnagyobb gonddal kerültek minden érintkezést a betegségektől üldözött földlakókkal. Mindenesetre Baley gúnyolódása ezúttal süket fülekre talált.

– Csak úgy, a levegőbe beszéltem – mondta. – Szóval, miben halt meg? – Újból az ablak felé fordult.

– Odalett a mellkasa – mondta a rendőrfőnök. – Valaki szétlőtte. Robbantópisztollyal.

Baley háta megmerevedett.

– Most én kérdem: miről beszélsz? – kérdezte anélkül, hogy megfordult volna.

– Gyilkosságról – válaszolta a rendőrfőnök. – Detektív vagy. Tudod, mi az, hogy gyilkosság.

Baley végre megfordult.

– Egy űrlakót gyilkoltak meg? Három nappal ezelőtt?

– Igen.

– Ki? És hogyan?

– Az űrlakók azt állítják, hogy közülünk valaki.

– Az lehetetlen.

– Miért? Te se szereted az űrlakókat. Én se. Ki szereti őket itt, a Földön? Valaki kissé túlzásba vitte ezt a nemszeretem dolgot, és kész.

– Igen, de…

– Ott van az a tűzeset a Los Angeles-i gyárakban. Meg a berlini R-rombolás. Meg a sanghaji zavargások.

– Jó, de…

– Mindez egyre erősödő engedetlenségre mutat. Sőt, talán valamilyen szervezkedésre.

– Főnök – mondta Baley –, ezt nem értem. Te valamiért próbára akarsz tenni?

– Tessék? – A rendőrfőnök őszinte zavarral bámult rá.

Baley feszülten fürkészte az arcát.

– Három nappal ezelőtt megöltek egy űrlakót, és azt hiszik, hogy a gyilkos közülünk való. De a mai napig – mondta, és ujjával az íróasztalra koppantott – semmi következménye nem lett a dolognak. Igaz? Főnök, ez lehetetlen. Ha ez tényleg megtörtént volna, egész New Yorkot elsöpörnék a föld színéről!

A rendőrfőnök megrázta a fejét.

– Nem ilyen egyszerű az ügy. Ide figyelj, Lije, én három napig távol voltam. Tárgyaltam a polgármesterrel. Kint voltam az Űrvárosban. Leutaztam Washingtonba, beszéltem a Földi Nyomozóirodával.

– Igen? És mit mondtak?

– Azt, hogy ezt a békát nekünk kell lenyelnünk. A gyilkosság New York közigazgatási területén történt. Az Űrváros a mi joghatóságunk alá tartozik.

– De területenkívüliséget élveznek.

– Tudom. Mindjárt erre is rátérek. – Baley merev pillantására a rendőrfőnök lesütötte a szemét, mintha hirtelen lefokozták volna, és most Baley beosztottjának tekintené magát. Baley pedig úgy viselkedett, mint aki ennek tudatában van.

– Az űrlakók azt tehetnek, amit akarnak.

– Várj egy kicsit, Lije – kérte a rendőrfőnök. – Ne sürgess. Barátként akarom veled megbeszélni ezt az ügyet. Szeretném, ha megértenéd a helyzetemet. Épp ott voltam, amikor hírt kaptunk a gyilkosságról. Vele volt találkám… Roy Nemennuh Sartonnal.

– Az áldozattal?

– Az áldozattal. – A rendőrfőnök felnyögött. – Ha öt perccel később történik, én fedezem fel a hullát. Lehet, hogy sokkot kaptam volna. Még így is szörnyű volt. Ezzel a hírrel fogadtak. Aztán jött a háromnapos lidércnyomás, Lije… Ráadásul alig láttam, nem volt időm pótolni az eltört szemüvegemet. De legalább ez nem fog még egyszer megtörténni. Egyszerre hármat rendeltem.

Baley maga elé idézte az eseményeket. Látta a magas, szőke űrlakókat, ahogy elébe mennek a rendőrfőnöknek, és a maguk kendőzetlenül szenvtelen módján elmondják neki, mi történt. Julius pedig leveszi a szemüvegét, megtörli, és az események hatása alatt elejti, majd lenéz az üvegdarabokra, és puha, húsos ajkai megremegnek. Baley egészen biztos volt benne, hogy a rendőrfőnököt legalább jó öt percig sokkal jobban izgatta szemüvegének hiánya, mint maga a gyilkosság.

– Pokoli helyzet – folytatta a rendőrfőnök. – Az űrlakók, mint mondtad, területenkívüliséget élveznek. Ragaszkodhatnak ahhoz, hogy ők nyomozzanak az ügyben, és olyan jelentést küldhetnek a maguk kormányának, amilyet akarnak. Az űrországoknak pedig ez ürügyül szolgálhatna arra, hogy borsos jóvátételt követeljenek tőlünk. És tudod, hogy a lakosság hogyan fogadná ezt.

– Politikai öngyilkosság lenne, ha a Fehér Ház belemenne a fizetésbe.

– De az is, ha megtagadná. Csak másféle öngyilkosság.

– Nem kell részletezned – mondta Baley. Kisfiú volt, amikor csillogó űrcirkálókon utoljára érkeztek katonák Washingtonba és New Yorkba, hogy behajtsák, ami véleményük szerint őket illette.

– Hát akkor érted, hányadán állunk. Fizetni vagy nem fizetni egyaránt katasztrófa. Az egyetlen megoldás az lenne, ha saját erőből megtalálnánk a gyilkost, és kiadnánk az űrlakóknak. Tehát rajtunk múlik a dolog.

– Miért ne adhatnánk át az ügyet a Földi Nyomozóirodának? Ha igaz is, hogy jogi szempontból a mi hatáskörünkbe tartozik, bolygóközi kapcsolatokat érintő kérdés lévén…

– A földiek tudni sem akarnak róla. Kényes ügy, és hiába, a mi nyakunkba szakadt. – Hirtelen felkapta a fejét, és merev pillantást vetett beosztottjára. – Rossz vége lehet ennek, Lije. Mindannyiunknak az állásába kerülhet.

– Mindannyiunkat leváltanának? Ugyan! Ehhez képzett emberek kellenek, és azt nem találnak.

– Dehogynem találnak – felelte a rendőrfőnök. – Itt vannak az R-ek.

– Micsoda?

– R. Sammy csak az első fecske. Kifutófiú. A következők már az expresszjáratokat fogják ellenőrizni. A fenébe is, én jobban ismerem nálad az űrlakókat, tudom, mit forgatnak a fejükben. Igenis vannak olyan R-ek, akik el tudnák látni a te és az én munkámat is. Bennünket meg alacsonyabb kategóriába sorolnának. Ne hidd, hogy a levegőbe beszélek. És a te korodban tartalékba kerülni…

– Jól van, jól van – morogta Baley.

A rendőrfőnök zavarba jött.

– Bocsáss meg, Lije.

Baley bólintott. Az apja jutott eszébe, és igyekezett elkergetni a gondolatait. A rendőrfőnök persze ismerte a történetét.

– Mikor merült fel ennek a leváltásnak az ötlete? – kérdezte Baley.

– Ugyan már, Lije, ne légy ilyen naiv. Mindig is ez volt a helyzet. Huszonöt éve, mióta az űrlakók idejöttek. Te is tudod. Csak most már lassan eljutnak a magasabb posztokhoz. Ha ebben az ügyben bakot lövünk, nagyon közel kerülünk ahhoz a pillanathoz, amikor várhatjuk, hogy a kezünkbe nyomják a nyugdíjkönyvecskét. Ha viszont ügyesen fogjuk meg a dolgot, mindezt kitoljuk a távoli jövőbe. Neked meg ez az ügy különösen nagy lehetőségeket jelent.

– Nekem? – kérdezte Baley.

– Igen. Te fogod vezetni a nyomozást.

– Az nem lehet, főnök. Én csak a C–5-ös kategóriába tartozom.

– De szeretnél a C–6-osba kerülni, nem?

Szeretne? Baley tudta, milyen kiváltságokkal jár a C–6-os kategória. Ülőhely az expresszjáraton csúcsforgalomban, és nemcsak tíztől négyig. Bőségesebb választék a körzeti étkezőkben. Sőt talán még egy jobb lakást is jelentene, és Jessie számára állandó belépőt a napozóteraszra.

– Persze hogy szeretnék – válaszolta. – De mi lesz velem, ha nem tudom megoldani az ügyet?

– Miért ne tudnád megoldani, Lije? – hízelgett a rendőrfőnök. – Ügyes vagy te. A legügyesebb emberünk.

– De akkor a hivatalban egy fél tucat embert átugranék, aki nálam magasabb besorolásban van. Ezt miért intéznéd el? – Nem mondta ki, de a hanghordozásából világosan kitűnt, hogy tudja: a rendőrfőnök csak különleges kényszerhelyzetben teszi túl magát az efféle protokolláris megfontolásokon.

Enderby összekulcsolta két kezét.

– Két okból. Az én szememben, Lije, te nem csak egy detektív vagy a sok közül. Mi barátok vagyunk. Nem felejtettem el, hogy együtt jártunk egyetemre. Néha talán úgy tűnik, mintha megfeledkeznék róla, de ez csak a besorolásbeli különbségünk miatt van. Rendőrfőnök vagyok, és te nagyon jól tudod, hogy ez mit jelent. De azért változatlanul a barátod vagyok. Ez az ügy pedig nagyszerű lehetőség a megfelelő ember számára, ezért neked szeretném adni.

– Ez az egyik ok – jegyezte meg Baley hűvösen.

– A másik ok, hogy remélem, te is a barátodnak tartasz. Mert egy szívességet szeretnék kérni tőled.

– Milyen szívességet?

– Azt szeretném, ha a nyomozáshoz munkatársul egy űrlakót vennél magad mellé. Ez volt a feltételük. Megígérték, hogy nem jelentik a gyilkosságot, és beleegyeztek, hogy ránk bízzák a nyomozást. De viszonzásképpen azt kérték, hogy az egyik megbízottuk elejétől a végéig részt vegyen benne.

– Ez úgy hangzik, mintha nem igazán bíznának bennünk.

– Meg kell értened az álláspontjukat. Ha elszúrjuk, nem egy űrlakónak meggyűlik a baja a saját kormányával. Nem ítélhetjük el őket eleve, Lije. Hajlandó vagyok elhinni, hogy jót akarnak.

– Egészen biztosan jót akarnak, főnök. Éppen ez a baj velük.

A rendőrfőnök értetlen arcot vágott, de folytatta:

– Szóval, hajlandó vagy egy űrlakót magad mellé venni munkatársul, Lije?

– Ezt mint szívességet kéred?

– Igen. Arra kérlek, hogy vállald el a nyomozást az űrlakók feltételei szerint.

– Hajlandó vagyok együtt dolgozni egy űrlakóval, főnök.

– Köszönöm, Lije. De nálatok is kell laknia.

– Hé, álljon meg a menet!

– Tudom, tudom. De nektek nagy lakásotok van, Lije, három szoba. És csak egy gyereketek van. Nem fog semmi kényelmetlenséget okozni. Semmit az égvilágon. És máshogy nem megy.

– Jessie nem lesz elragadtatva, ebben biztos vagyok.

– Mondd meg Jessie-nek – a rendőrfőnök arca komoly volt, olyan komoly, hogy a szeme szinte keresztülfúrta az üvegkorongot, amely pillantása útját állta –, ha ezt a munkát elvégzed nekem, mindent elkövetek, hogy a végén átugorj egy kategóriát, és a C–7-esbe kerülj. A C–7-esbe!

– Rendben van, főnök, megegyeztünk. – Baley félig már fölemelkedett székéből, de amikor elkapta a rendőrfőnök pillantását, megint leült. – Van még valami?

A rendőrfőnök lassan bólintott.

– Még egy pont.

– Éspedig?

– A társad neve.

– Az mit számít?

– Az űrlakóknak – mondta a rendőrfőnök – különös elképzeléseik vannak. Ez a munkatárs nem… szóval nem…

Baley szeme tágra nyílt.

– Micsoda?

– Meg kell tenned, Lije. Meg kell tenned! Máshogy nem megy.

– Hogy én a lakásomba? Egy ilyet?

– Mint barátomat kérlek.

– Nem. Nem!

– Nézd, Lije, senki másra nem bízhatom ezt az ügyet. Kell ezt külön magyaráznom? Muszáj együtt dolgoznunk az űrlakókkal. És sikeresen be kell fejeznünk a nyomozást, csak így tarthatjuk távol a Földtől azokat a jóvátételt követelő űrhajókat. A régi módszerekkel azonban nem megyünk semmire. Szóval egy R lesz a munkatársad. Ha ő oldja meg az ügyet, és azt jelentheti odahaza, hogy mi tehetetlenek voltunk, akkor nekünk végképp befellegzett. Ezt belátod, ugye? Tudom, hogy nehéz ügyről van szó. Vele kell dolgoznod, de közben vigyáznod kell, hogy te oldd meg az ügyet, és ne ő. Érted?

– Vagyis működjek együtt vele, csak vágjam el a torkát? Késsel a kezemben veregessem a vállát?

– Mi mást tehetünk? Nincs más lehetőségünk.

Lije Baley tétován álldogált.

– Előre tudom, mit fog mondani Jessie.

– Ha akarod, beszélek vele.

– Nem, főnök. – Mély lélegzetet vett, amely sóhajnak is beillett volna. – Mi a társam neve?

– R. Daneel Olivaw.

– Minek szépítgessük, főnök? Elvállaltam a megbízást, nevezzük is nevén a gyereket: Robot Daneel Olivaw.

2.

Utazás az expresszjáraton

Az expresszjáratot a hétköznapi tömeg árasztotta el: alsó szintjét az állóhelyesek, a fenti ülőhelyeket pedig a kiváltságosak. A járatról szakadatlan sugárban áramlottak le az emberek, a lassító szalagokon át a helyi járatokhoz és az álló útpályákhoz, amelyek árkádok alatt vagy hidakon keresztül a városi körzetek végtelen labirintusába vezettek. Egy másik, éppoly állandó sugár a túlsó oldalról a gyorsítószalagokon át az expresszjárat felé áramlott.

Körös-körül minden fényben úszott: a sugárzó falak és a boltozatok hűvösséget, szinte foszforeszkáló világosságot árasztottak, a felvillanó fényreklámok figyelmet követeltek, az állandó, éles fényű „szentjánosbogarak” pedig az utat mutatták: A JERSEY-I KÖRZETEKBE, AZ EAST RIVER INGAJÁRATHOZ, FELSŐ SZINT AZ ÖSSZES LONG ISLAND-I KÖRZETHEZ.

De mindezt túlharsogta az élettől elválaszthatatlan lárma, milliók és milliók hangja, nevetése, köhögése, kiáltozása, dünnyögése, lélegzése.

Az Űrvároshoz nincs sehol útjelzés, jegyezte meg magában Baley.

Egy emberélet során szerzett gyakorlattal, könnyedén lépkedett szalagról szalagra. A gyerekek, alighogy járni tudtak, máris megtanulták a „szalagugrást”. Baley szinte nem is érezte a gyorsulás rángatását, ahogy sebessége minden egyes lépéssel fokozódott. Sőt még az se hatolt el a tudatáig, hogy az erő ellenében előrehajol. Harminc másodperc alatt már el is érte a végső, óránként száz kilométer sebességgel haladó szalagot, ahonnan ráléphetett a korláttal körülvett, üvegezett mozgóperonra: az expresszjáratra.

Az Űrvároshoz nincs irányjelzés, gondolta ismét.

De nincs is szükség rá. Akinek dolga van ott, az tudja az utat. Aki pedig nem tudja, annak ott semmi dolga. Amikor mintegy huszonöt esztendővel ezelőtt megalapították az Űrvárost, határozottan az volt a szándék, hogy idegenforgalmi látványosságot csináljanak belőle. A városból akkoriban tömegesen áramlott oda a nép.

Az űrlakók azonban véget vetettek ennek. Udvariasan (mindig udvariasan viselkedtek), de anélkül, hogy tapintatosságból bármilyen engedményt tettek volna, elektromos sorompót létesítettek önmaguk és New York között. A Bevándorlási Központ és a Vámhivatal egyfajta kombinációját állították fel. Akinek dolga volt ott, annak igazolnia kellett magát, eltűrnie, hogy megmotozzák, orvosi vizsgálatnak és a szokásos fertőtlenítésnek vessék alá.

Ez természetesen felháborodást váltott ki. Méghozzá nagyobb felháborodást, mint amekkorát az ügy megérdemelt. És épp elég nagyot ahhoz, hogy kerékkötője legyen a modernizálási programnak. Baley jól emlékezett az úgynevezett sorompózavargásokra. Ő maga is ott volt a tömegben, amely felfüggeszkedett az expresszjáratok korlátjaira, semmibe véve a kategóriakiváltságokat, betört az ülőhelyekre, féktelenül futkározott a szalagokon végig és a szalagokon keresztül, kockáztatva, hogy a nyakát töri, és két napon át ott állt az űrvárosi sorompó előtt, jelszavakat kiabált, és puszta tehetetlenségében törte-zúzta New York város tulajdonát.

Némi töprengés árán még fel is tudta volna idézni magában az akkori gúnydalokat. Például az „Itt született az ember, hallod-e?” kezdetűt, melyet egy régi népdal dallamára énekeltek.

Itt született az ember, hallod-e?

Minket a Föld nevelt fel, hallod-e?

Ha neked az űr a jó,

Pusztulj innét, űrlakó,

Mars ki, koszos, hallod-e?!

És ez így ment száz és száz strófán át. Egyikük-másikuk szellemes volt, de a többségük ostoba, és jó néhány trágár. Valamennyi a „Mars ki, koszos, hallod-e?” refrénnel végződött. Koszos, koszos. Ezzel akartak tehetetlenségükben megfizetni legfájóbb sérelmükért: azért, hogy az űrlakók a föld minden egyes szülöttjére úgy tekintettek, mintha valami undorító betegségben szenvedne.

Az űrlakók persze nem szedték fel sátorfájukat. Még a támadó fegyvereiket sem kellett bevetniük. A Föld elavult légiflottája már réges-rég megtanulta, hogy kész öngyilkosság volna bármilyen űrországi hajó közelébe merészkednie. Azok a földi repülőgépek, amelyek az Űrváros megalapításának legelső napjaiban a területe fölé szálltak, egyszerűen eltűntek. Legfeljebb szárnyvégük egy-egy kis darabja szállingózott vissza a Földre.

És semmiféle csőcseléket nem foghatott el olyan eszeveszett gyűlölet, hogy megfeledkezzen azokról a szubéterikus kézifegyverekről, amelyeket egy évszázaddal azelőtt vetettek be a harcok során a földlakók ellen.

Így az űrlakók nyugodtan üldögéltek a sorompójuk mögött, amely már maga is felsőbbrendű technológiájuk terméke volt, és amelyet semmiféle földi eszközzel nem lehetett volna áttörni. Szépen kivárták, amíg a Város hatóságai altatóköddel és hánytatógázzal lecsillapítják a csőcseléket. Aztán a föld alatti börtönök megteltek a zavargás főkolomposaival, a zúgolódókkal meg azokkal, akik épp a rendőrök útjába kerültek. De nemsokára valamennyiüket szabadon eresztették.

Elegendő idő elteltével az űrlakók enyhítettek a korlátozásokon. A sorompót eltávolították, és az Űrváros elszigeteltségének védelmét a New York-i rendőrségre bízták. És ami a legfontosabb volt: az orvosi vizsgálatot ettől kezdve sokkal tapintatosabban bonyolították le.

Most – gondolta Baley – mindez ismét visszájára fordulhat. Ha az űrlakók komolyan azt hiszik, hogy egy földi ember bement az Űrvárosba, és ott gyilkosságot követett el, megeshet, hogy újból felállítják a sorompót. És ez nagyon rossz ötlet lenne.

Föllépett az expresszjárat peronjára, az álló utasok között átfurakodott ahhoz a keskeny szerpentinhez, amely a felső szintre vezetett, és odaérve leült. Kategóriaigazolványát mindaddig nem dugta be a kalapszalagja mögé, amíg el nem hagyták az utolsó Hudson-állomást. A C–5-ösöknek a Hudsontól keletre és Long Islandtől nyugatra nem járt ülőhely, és bár ebben a pillanatban bőségesen volt szabad ülés, a járatellenőr automatikusan kitessékelte volna. A kategóriakiváltságok miatt az emberek mindinkább berzenkedtek, és Baley – az igazat megvallva – önmagát is az „emberek” közé sorolta.

A széktámlák fölé szerelt szélvédőkről levágódó levegő jellegzetes, fütyülő hangot adott ki, ami a beszédet ugyan fáradságos műveletté tette, de a gondolkodást – ha már megszokta az ember ezt a zajt – nem akadályozta.

A földlakók többsége ilyen-olyan tekintetben konzervatív nézeteket vallott. Könnyen lehetett indokot találni a konzervativizmusra, hiszen ez egy olyan korszak visszasírását jelentette, amikor a Föld volt a világ, és nemcsak egy világ az ötven között. Ráadásul az ötven között is a torzszülött.

Baley egy női sikkantás hallatán hirtelen jobbra fordította a fejét. Egy asszony elejtette kézitáskáját, Baley egy pillanatig még látta a halvány rózsaszín holmit a tompaszürke szalagon. Az expresszjáratról leszálló utasok egyike sietségében véletlenül a lassítószalagok irányába rúgta a táskát, így a nő szélsebesen távolodott a tulajdonától.

Baley szája sarka lenézően kunkorodott. Az asszony elkaphatná a táskát, ha ügyesen átugrana a lassabban haladó szalagra, és persze ha más óvatlan lábak nem rugdosnák ide-oda. De hogy sikerül-e ez neki, azt ő sosem fogja megtudni. Hiszen máris fél kilométerre távolodott az eset színhelyétől.

Valószínűbb, hogy nem sikerül neki. Már kiszámították, hogy a város területén átlagban hárompercenként leejtenek valamit a mozgószalagokra, anélkül hogy a tulajdonosa vissza tudná szerezni. Az elveszett és megtalált tárgyak hivatala hatalmas szervezet. A különböző tárgyak szalagokra ejtése a modern élet bonyodalmainak egyike.

Régen ez is sokkal egyszerűbb volt, gondolta Baley. Minden egyszerűbb volt. Ez teszi konzervatívvá az embereket.

A konzervativizmus különféle formákat ölthet. A fantáziátlan Julius Enderbynél régiségek használatában nyilvánul meg. Szemüveg. Ablakok.

Baley-nél a történelemnek, különösen a népszokások történelmének tanulmányozásában.

Például a Városénak. New Yorkénak, ahol él és dolgozik. Amely területre nagyobb minden más városnál, kivéve Los Angelest. És mindegyiknél népesebb, kivéve Sanghajt. Holott csak három évszázada áll fenn.

Persze korábban is volt ezen a földrajzi helyen valami, amit New York Citynek neveztek. És a lakosságnak ez a primitív tömörülése háromezer esztendeig állt fenn, nem háromszázig, mégsem volt igazi Város.

Akkoriban nem is voltak Városok. Csak kisebb-nagyobb zsúfolt települések a szabad ég alatt. Egy kicsit hasonlítottak az űrlakók épületeihez, csak persze egészen más jellegűek voltak. Ezek a zsúfolt települések (pedig a legnagyobban is alig lakott tízmillió ember, a legtöbbjükben pedig még egymillió sem) ezrével voltak szétszórva az egész Földön. Modern mércével mérve semmiképp sem voltak gazdaságosak.

A gazdaságos megoldást a népszaporulat kényszerítette rá a Földre. Az életszínvonal fokozatos ereszkedése árán a bolygó két-, három-, sőt még ötmilliárd embert is el tudott tartani. De amikor a népesség elérte a nyolcmilliárdot, az éhínség nagyon is kézzelfogható valósággá vált. Ez aztán az emberi életformák gyökeres megváltoztatását követelte, főleg amikor kiderült, hogy az űrországok (amelyek egy évezreddel korábban még a Föld puszta gyarmatai voltak) rendkívül szigorúan veszik a bevándorlási korlátozásokat.

A gyökeres változás a Föld történelmének egy évezrede alatt játszódott le, és a Városok fokozatos kialakulásában testesült meg. A gazdaságosság nagy méreteket jelent. Erre már a középkorban is rájöttek, talán ösztönösen. A háziipar helyébe a gyárak, a gyárak helyébe a földrészek ipari centrumai léptek.

Gondoljunk csak bele, mennyivel gazdaságosabb egy százezres körzeti egység, mint százezer különálló családi ház, a körzeti filmcentrum, mint a házankénti könyvfilmek, vagy a videócsőrendszer, mint a családonkénti önálló videók.

Vagy, például, milyen nyilvánvaló pazarlás a konyhák és fürdőszobák végtelen halmozása a nagyvárosi kultúra által megteremtett, tökéletesen működő étkező- és zuhanyozótermekhez képest.

A Földön tehát mind több és több falu, község és város szűnt meg; elnyelték őket a Városok. Még az atomháború kezdetben felbukkanó réme is csak alig-alig lassította le ezt a folyamatot. Az elektropajzs feltalálásakor rohamos fejlődés következett be.

A városi kultúra a lehető legtökéletesebb élelemelosztást, az élesztő és a hidroponikus növénytermesztés{1} egyre fokozódó alkalmazását jelentette. New York City ötezer négyzetkilométernyi területet ölel fel, lakossága a legutóbbi népszámlálási adatok szerint jóval meghaladja a húszmilliót. A Földön mintegy nyolcszáz Város jött létre, átlagosan tízmillió lakossal.

Mindegyik Város félautonóm egységgé vált, gazdaságilag szinte teljesen önálló lett. Tetővel boríthatta, körülövezhette, lesüllyeszthette magát. Acélakna lett, acélból és betonból épült, önmagában zárt, óriási akna.

Tervezése tudományos alapokon zajlott. A közepén foglalt helyet a hatalmas kormányzati irodakomplexum. Gondos elrendezésben helyezkedtek el a nagy lakókörzetek, amelyeket expressz- és helyi járatok kötöttek össze. A külterületeken épültek fel a gyárak, a hidroponikus üzemek, az élesztőkultúra-medencék és az erőművek. Ezt a sokféleséget pedig át- meg átszőtték a vízvezetékek, szennycsatornák, iskolák, börtönök, boltok, áramvezetékek meg a távközlő berendezések.

Semmi kétség: az ember környezet feletti uralma a Városokban érte el a csúcspontját. Nem az űrhajózásban, nem az ötven gyarmatosított világban, amelyek most olyan fennhéjázóan függetlenek, hanem a Városokban.

A Föld lakóiból gyakorlatilag már senki sem él a Városokon kívül. Odakint vadon fenyeget még a puszta égbolt, amelynek láttán csak kevesen tudják megőrizni lelki nyugalmukat. A szabad térségre persze azért szükség van. Ez őrzi az emberiség számára elengedhetetlenül fontos vizet, szenet és fát, vagyis a műanyagok és a vég nélkül fokozódó élesztőtermelés nyersanyagait. (Az olajlelőhelyek már rég kimerültek, de az olajban gazdag élesztőfajták ezért a veszteségért kielégítő kárpótlást nyújtottak.) A Városok közötti területeken még mindig folyik a bányászat, sőt növénytermesztés meg állattenyésztés is, nagyobb mértékben, mint ahogy az emberek általában képzelik. Ez ugyan nem gazdaságos, de a marha- és disznóhús meg a gabona a fényűzési cikkek piacán állandó keresletnek örvend, amellett ezeket kiviteli célokra is fel lehet használni.

De a bányászat, az állattenyésztés, a földművelés, a vízszivattyúzás csak kevés embert igényel, és ez a kevés is távirányítással ellenőrzi a munkát. A robotok szakszerűbben dolgoznak, és az embernél kevésbé igényesek.

Robotok! Ez a történelem nagy iróniája. A pozitronagyat a Földön találták fel, és robotokat is itt alkalmaztak először a termelőmunkában.

Nem az űrországokban! Pedig az űrországok mindig is úgy tettek, mintha a robotok az ő kulturális vívmányaik lettek volna.

Igaz, a robotgazdálkodás az űrországokban érte el teljes kifejlődését. A robotok tevékenységét itt, a Földön mindig csak a bányászatra és a földművelésre korlátozták. Csak az utóbbi negyed évszázadban szállingóztak be lassan a robotok – az űrlakók nógatására – a Városokba.

A Városoknál tökéletesebbet nem lehet elképzelni. Még a konzervatívoknak is be kell ismerniük, hogy nincs más megoldás, legalábbis észszerű megoldás. A baj csak az, hogy hamarosan a Városok sem oldhatják meg az emberiség problémáját. A Föld népessége még mindig egyre növekszik. Egy szép napon, bárhogy igyekezzenek is a Városok, az egy személyre eső kalóriamennyiség egyszerűen a létfenntartáshoz szükséges szint alá fog süllyedni.

És mindezt még tovább súlyosbítják az űrlakók: az első földi kivándorlók leszármazottai, akik odakint az űrben, a maguk ritka népességű világában fényűző körülmények között élnek. Mert makacsul elhatározták, hogy megőrzik a maguk világának csekély népsűrűségéből fakadó kényelmet, és ezért alacsonyan tartják a születési arányszámot, és nem engedik meg a bevándorlást az emberektől hemzsegő Földről. Ez pedig…

Az Űrváros következik!

Baley ösztönösen megérezte, hogy Newark körzetéhez közeledik. Ha még sokáig itt mélázik, arra ébred majd, hogy délnyugatnak száguld, Trenton felé, és elkanyarodik az élesztőváros meleg, dohos szagú szívébe.

Amikor minden művelet végére ért, pontosan a kívánt álló útpálya kanyarjánál kötött ki. Egész idő alatt egyetlen lépést sem tett tudatosan. Ha csak egyet is tudatosan lép, valószínűleg rossz helyen kötött volna ki.

Baley szokatlan egyedüllétben találta magát. Az álló útpályán rajta kívül csak egy rendőr lézengett, és körös-körül szinte kellemetlen csend uralkodott, csupán az expresszjárat surrogását lehetett hallani.

A rendőr Baley felé lépett, mire az türelmetlenül megvillantotta a jelvényét. A rendőr felemelt kézzel jelezte, hogy továbbmehet.

Az út összeszűkült, és háromszor-négyszer is éles kanyart vett. Ez nyilvánvalóan szándékos volt. A földiek csőcseléknépe így csak nehezen gyülekezhet, nem indulhat frontális rohamra.

Baley örült, hogy a megbeszéltek alapján az Űrváros innenső oldalán van találkája a kollégájával. Az orvosi vizsgálat gondolatától a híres udvariasság ellenére is viszolygott.

Azon a helyen, ahol egy sereg ajtó mutatta a kijárást a szabadba és az űrvárosi épületekhez, egy űrlakó állt. Földi divat szerinti öltözéket viselt, derékban szűk, bokánál bő nadrágot, mindkét varrásán színes paszomány futott végig. Közönséges textroninget hordott, nyitott gallérral, cipzárral, csuklóján összehúzva. Mégis űrlakó volt. Ahogy ott állt, a fejtartása, széles, csontos arcának nyugodt, szenvtelen vonásai, választék nélkül, gondosan hátrafésült, rövid, bronzszínű haja élesen megkülönböztették a bennszülött földlakóktól.

Baley merev mozdulatokkal mellé lépett.

– Elijah Baley detektív vagyok – mondta színtelen hangon –, New York rendőrfőnökségének tagja, C–5-ös kategória. – Felmutatta az igazolványát, majd így folytatta: – Utasításom szerint itt, az Űrváros kapujánál kell találkoznom R. Daneel Olivaw-val. – Órájára pillantott. – Kicsit korán érkeztem. Kérem, jelentse, hogy megjöttem.

Testében szokatlan hidegséget érzett. A földi robottípusokhoz úgy-ahogy már hozzászokott. De az űrlakók robotjai biztosan egészen mások. Ilyent még sose látott, ám a Földön a leghétköznapibb dolgok közé tartoztak a suttogva elmondott, hátborzongató történetek az óriási, félelmetes robotokról, amelyek a távoli, csillogó űrországokban emberfeletti teljesítményeket hajtanak végre. Baley fogai összekoccantak.

– Erre nincs szükség – felelte az űrlakó, miután udvariasan végighallgatta Baley-t. – Már vártam önre.

Baley önkéntelenül felemelte a kezét, de aztán leejtette. Ugyanígy tett hegyes állával is, amely így még hegyesebbnek látszott. Egyetlen mondatot sem tudott kinyögni. Beléfagyott a szó.

– Hadd mutatkozzam be – mondta az űrlakó. – R. Daneel Olivaw vagyok.

– Igen? Akkor, úgy látszik, tévedésben voltam. Azt hittem, hogy az első betű…

– Úgy is van. Robot vagyok. Nem mondták önnek?

– De igen. – Baley izzadt kezét a hajához emelte, és feleslegesen hátrasimította. Aztán a robot felé nyújtotta. – Bocsánatot kérek, Mr. Olivaw. Nem tudom, mi járt a fejemben. Jó napot kívánok! Elijah Baley vagyok, a kollégája.

– Kitűnő! – A robot kezet rázott vele, enyhén növekvő erővel, amely kellemes baráti szorításban tetőzött, aztán alábbhagyott. – Mégis valami zavart látok önben. Szabad kérnem, hogy legyen őszinte hozzám? Egy ilyen kapcsolatban, mint amilyen a miénk, a legcélszerűbb, ha minden számottevő ténynek tudatában vagyunk. Nálunk az a szokás, hogy a kollégák minél közvetlenebbül beszélnek egymással. Remélem, ez nincs ellentétben az önök szokásaival.

– Csak az van… – küszködött a szavakkal Baley –, hogy… te nem látszol robotnak.

– És ez zavarja önt?

– Gondolom, nem szabadna, hogy zavarjon, Da… Daneel. Nálatok minden robot olyan, mint te?

– Egyéni különbségek vannak köztünk, Elijah, ugyanúgy, mint az emberek között.

– A mi robotjaink… Azoknál tudni lehet, hogy robotok, érted? Te viszont olyan vagy, mint egy űrlakó.

– Ó, értem. Ön bizonyára valamilyen kezdetleges típust várt, és most meg van lepve. De logikus, hogy a mieink egy ilyen feladathoz a kellemetlenségek elkerülése végett kifejezetten emberszabású robotokat küldjenek ki. Nem így van?

Kétségtelenül így volt. Ha egy felismerhető robot mászkálna a Városban, egykettőre bajba kerülne.

– Így van – válaszolta Baley.

– Akkor menjünk, Elijah.

Elindultak vissza az expresszjárathoz. R. Daneel tüstént felismerte a gyorsítószalagok rendeltetését, és máris nagyon ügyesen mozgott rajtuk. Baley kezdetben mérsékelte a tempóját, de most bosszankodva rákapcsolt. A robot azonban így is lépést tartott vele, és egyáltalán nem látszott rajta, hogy nehezére esne. Sőt, talán szándékosan lassabban mozog, mint ahogy tudna, tűnődött Baley. Felért az expresszjárat végtelen kocsisorához, és vakmerőségnek beillő sietséggel felkapaszkodott rá. A robot könnyedén követte.

Baley elvörösödött. Kettőt nyelt, azután így szólt:

– Idelent maradok veled.

– Idelent? – A robot nem vett tudomást sem a lármáról, sem a peron ritmikus himbálózásáról. – Úgy látszik, téves felvilágosítást kaptam. Nekem ugyanis azt mondták, hogy a C–5-ös kategória bizonyos feltételek mellett a felső szinten ülőhelyre jogosít fel.

– Így is van. Én felmehetek, csak te nem.

– Én miért ne mehetnék fel önnel?

– Ehhez neked is C–5-ösnek kellene lenned, Daneel.

– Tudom.

– De nem vagy C–5-ös. – Nehezére esett a beszéd. A levágódó levegő sziszegése a kevésbé védett alsó szinten hangosabb volt, emellett Baley érthető módon igyekezett minél halkabban beszélni.

– Miért ne volnék C–5-ös? A kollégája vagyok, ennélfogva a rangom is ugyanaz, mint az öné. Ezt a papírt kaptam.

Inge belső zsebéből egy négyszögletes, teljesen szabályos igazolványt húzott elő. Daneel Olivaw névre szólt, a mindennél fontosabb első betű elhagyásával. A besorolás C–5-ös volt.

– Hát, akkor gyere fel – szólt Baley színtelen hangon.

Baley leült, és mereven nézett előre. Haragudott magára, és nagyon feszélyezte a mellette ülő robot. Kétszer is hibát követett el. Először nem ismerte fel, hogy R. Daneel robot, másodszor pedig nem látta előre, hogy R. Daneelnek logikusan C–5-ös besorolásúnak kell lennie.

Mindez persze onnét ered, hogy ő nem felel meg a legendás detektívről alkotott népszerű elképzeléseknek. Adott esetben például meglepődik, lényéből hiányzik a rendíthetetlenség, a végtelen rugalmasság, a villámgyors felfogóképesség. Sohasem gondolta, hogy birtokában van ezeknek a tulajdonságoknak, de a hiányukat eddig még nem is érezte.

Most azonban igen, mert R. Daneel Olivaw minden látszat szerint valósággal megtestesítette ezt a legendát.

És ez így is van rendjén, hiszen robot.

Baley igyekezett mentséget találni a tévedéseire. Olyan robotokhoz volt szokva, mint a hivatalbeli R. Sammy. Nem csoda hát, hogy azt képzelte, itt is egy olyan teremtménnyel fog találkozni, akinek bőre kemény és sima műanyag. Akinek az arcán valamilyen valószerűtlen bamba vigyor ül. Akinek a mozdulatai kissé bizonytalanok, szaggatottak. R. Daneelen viszont mindennek nyoma sem látszott.

Baley megkockáztatta, hogy gyors oldalpillantást vessen a robotra. Ugyanekkor R. Daneel is felé fordult, és amikor pillantásuk találkozott, komolyan bólintott. Ajka beszéd közben természetesen mozgott, és nemcsak egyszerűen nyitva maradt, mint a földi robotoké. Néha még a beszédet szabályozó nyelve is kivillant.

Hogy lehet, hogy ilyen közömbösen üldögél?, kérdezte magától Baley. Hiszen mindez csupa újdonság kell hogy legyen neki. A lárma, a fények, az embertömeg.

Baley felállt, és elhaladva R. Daneel előtt, rászólt:

– Gyere utánam!

Leszálltak az expresszjáratról, és átvágtak a lassítószalagokon.

Úristen, futott át Baley agyán, mit mondok Jessie-nek?

A robottal való találkozása egy időre kiverte a fejéből ezt a gondolatot, de most, ahogy lefelé haladtak az Alsó Bronx körzet torkába vezető helyi járaton, a kérdés idegesítően, sürgetően újból felbukkant.

– Ez mind egyetlen épület, Daneel – mondta –, minden, amit látsz, az egész Város. Tízmillió ember él benne. Az expresszjárat éjjel-nappal közlekedik, óránként közel száz kilométer sebességgel. Teljes hosszúsága négyszáz kilométert tesz ki, a helyi járatoké meg sok-sok százat.

Mindjárt azt fogom számolgatni neki, gondolta Baley, napi hány tonna New York élesztőtermék-fogyasztása, hány köbméter vizet iszunk meg, és az atommáglyák óránként hány megawatt áramot szolgáltatnak.

– Eligazításom alkalmával – jegyezte meg Daneel – többek között ezeket az adatokat is közölték velem.

Akkor bizonyára az evés-ivás meg az áram kérdéséről is volt szó, gondolta Baley. És különben is, mi a fenének próbálok felvágni egy robot előtt?

A keleti 182. utcához értek, alig kétszáz méterre attól a liftsortól, amely az acélból és betonrétegekből épült lakásokhoz – köztük az övéhez is – vezetett.

Már a nyelve hegyén volt, hogy „erre megyünk”, amikor egy kisebb csődületbe botlottak, amely a szorosan egymás mellett sorakozó földszinti áruházak egyikének ragyogóan kivilágított elektromos rácsa előtt verődött össze.

Baley színtelen hatósági hangon odaszólt a legközelebb álló emberhez:

– Mi folyik itt?

– A fene tudja – felelte a megszólított, aki lábujjhegyen ágaskodott. – Ebben a percben értem ide.

– Azokkal a rohadt R-ekkel dolgoztatnak odabent – szólalt meg egy másik izgatottan. – Talán kihajigálják őket ide. Hú, de jó lenne párat ízekre szedni!

Baley ideges pillantást vetett Daneelre, de az, ha egyáltalán hallotta a szavakat és megértette jelentésüket, nem mutatta ennek semmilyen külső jelét.