Borítószöveg

„Mélyreható – a szó minden értelmében.”

Richard Powers, az Égig érő történet szerzője. Különös, összetett műfajú könyvében Robert Macfarlane föld alatti világokba kalauzol el bennünket: bronzkori temetkezési kamrákba, grönlandi gleccserek mélyére, a Párizs alatti katakombák labirintusába, a szlovéniai karsztvidék víznyelőibe. De szó esik a fák közti kommunikációt lehetővé tevő gombafonalrendszerekről, vagy az új-mexikói sivatag alatti radioaktívhulladék-temetőről is. Izgalmas, olykor megrendítő utazások ezek az emberi történelem és bolygónk történetének múltjába, jelenébe és jövőjébe. És rádöbbentenek, hogy a „lenti világ”, melynek létezéséről alig veszünk tudomást, szerves része mindennapi életünknek.

Robert Macfarlane (1976) angol természetíró, irodalomkritikus, a Cambridge-i Egyetem tanára. Íróként fő témái a tájak, helyek, emberek, környezetvédelem, az emlékezet szerepe. Esszéit, recenzióit többek között a The Guardian, a The New York Times és a Granta közli. A Lennvilág a nyolcadik könyve, és az első, mely magyarul olvasható.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Robert Macfarlane: Underland. A Deep Time Journey

Hamish Hamilton, 2019

Fordította Makovecz Benjamin

A fordító köszönetet mond Leél-Őssy Szabolcsnak szakmai segítségéért.

Copyright © Robert Macfarlane, 2019

Hungarian translation © 2021 Makovecz Benjamin

Magyar kiadás © 2021 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóillusztráció: Nether Copyright © 2013 by Stanley Donwood

Előzék © Tim Gainey/Alamy-Stock Photo

ISBN 978-963-355-690-0

Felelős kiadó Tönkő Vera

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Tomka Eszter

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Vajon sötét van-e odalent,

ahol a hajon átnő a fű?

Sötét van-e a Semmi világában?{1}

HELEN ADAM: Down There in the Dark, 1952

Az űr a felszínre költözik…{2}

Advances in Geophysics, 2016

AZ ELSŐ ÜREG

A föld mélyébe egy öreg kőrisfa odván keresztül vezet az út.

Késő nyári hőség, a levegő sűrű és nehéz. A méhek álmosan döngicsélnek a vadvirágok körül. A lábon álló gabona aranyszínű, zöld sávokban fekszik a frissen kaszált fű, a tarlón varjak feketéllenek. Valahol a lejtő alján égetnek valamit, nem látni, csak a felfelé szálló füstoszlopot. Egy kisgyerek kavicsokat dobál bádogvödröcskébe, klang, klang, klang.

Ösvény vezet át a földeken egy kelet felé magasodó domb mellett, amelynek gerincén kilenc sírhant sorakozik, hajlott háton kidudorodó csigolyák. Legyek csillogó felhőjében három ló áll szinte mozdulatlanul, csak a farkukkal suhintanak olykor, vagy a fejüket rázogatják.

Túl egy mészkőből rakott falon nyíló átjárón, egy patak melletti bozótos mélyedésben áll az a kőrisfa. Koronája az égbe nyúlik, hosszú ágai lehajlanak. Gyökereit mélyen a földbe fúrja.

A fény meg-megcsillan az alacsonyan cikázó fecskék szárnyán, fenn a magasban hattyú repül dél felé, hallani tollai száraz pattogását. Gyönyörű ez a fenti világ.

A kőrisfa töve közelében jókora hasadék tátong, elég széles ahhoz, hogy egy ember becsusszanhasson a hatalmas odúba – aztán bezuhanjon az alant feltáruló fekete mélységbe. A hasadék két szélét simára és fényesre koptatták azok, akik korábban itt jártak, és az öreg kőris odván át beléptek az alvilágba.

Odalent tárul fel az ember előtt a labirintus.

A gyökerek között kövezett lejárat tart meredeken a mélység felé. A színek eltűnnek. Marad a barna, aztán már csak a szürke és a fekete. Hideg van. Fölöttem kemény szikla. Egyre valószínűtlenebbnek tűnik az odafenti világ.

Az átjáró után kibontakozik a labirintus. Kétfelől egyre-másra hasadékok nyílnak, nem könnyű tartani az irányt. A tér furcsán viselkedik – az idő is, idelent valahogy másképpen telik: megsűrűsödik, összetömörödik, áramlik, lelassul, nekilódul.

Forduló forduló után, a járat egyre keskenyebb – aztán meglepően tágas csarnokba torkollik. A neszek felerősödnek, visszhangzanak. A falak először csupasznak látszanak, de aztán valami rendkívüli történik. A kőfelületeken az alvilág jelenetei tűnnek elő, időben egymástól távoliak, de rímelnek.

A barlangban álló ember jókora adag vörös okkert vesz a szájába, balját a kőfelületre nyomja – ujjai széttárva, tenyere a hideg kőnek feszül –, aztán tiszta erejéből odafújja a festéket, kavarognak a parányi cseppek, szemcsék a levegőben. A kéz árnyképe ott marad a kövön támadt vörös folt közepén. Az ember most kissé odébb tenyerel, újabb festékfelhő, újabb üres kézlenyomat. A felületet később bevonja a kalcit – a képek a következő harmincötezer évet sértetlenül vészelik át. Mik is valójában? Az örvendezés jelei? Figyelmeztetés? Művészet? Vagy csak azt mutatják, hogy a sötétségben élet van?

Vagy hatezer évvel ezelőtt gyengéden behelyezték a homokos földbe ásott sekély sírba egy fiatal nő holttestét – a szülésbe halt bele kicsi fiával együtt. Egy fehér hattyú szárnyát tették mellé, arra fektették a kisfiút; holtában kettős bölcsőben pihen: a hattyú szárnyán és anyja karjában. Kerek dombocskát emeltek föléjük, hogy jelezzék, itt alszanak hárman: az asszony, a gyermek és a hattyúszárny.

Egy földközi-tengeri szigeten vagy háromszáz évvel a Római Birodalom megalapítása előtt egy ötvös épp befejezi egy ezüstpénz tervét. A pénzdarab egyik oldalán négyszögletű labirintus, a felső oldalon a bejárat, ahonnan egyetlen kusza út vezet a középpontig. Falai – akárcsak a pénzdarab pereme – enyhén kiemelkednek; a mester simára és fényesre csiszolja őket. A labirintus sötét közepében parányi, bikafejű, emberlábú figura, a Minótaurosz várja, hogy mi következik.

Hatszáz évvel később fiatal egyiptomi leány ül modellt egy festőnek. A legszebb ruháit vette fel ahhoz a képhez. Szemöldöke sűrű és sötét, a szeme is csaknem fekete. Haját hátrasimította, és aranygombos bronztűvel tűzte fel; aranyszövésű kendőt és melltűt visel. A festő forró méhviaszt használ, aranyfüstöt meg sokféle pigmentet, finom rétegekben hordja fel őket a fatáblára. Múmiaportré készül. Amikor majd a leány meghal, a testét vászoncsíkokba bugyolálva mumifikálják, és a képet elhelyezik az arca előtt; a test a sokszoros pólyaburokban lassan elenyészik, de a portré kortalan, fiatal marad. Az ilyesmit idejében kell elvégezni, akkor, amikor a modell a legragyogóbb szépségében tündököl. A testet aztán egy nekropoliszban helyezik el, a holtak városában, amit a sivatag egyik homorulatának bejáratánál építettek; egy kamrában, amit mészkővel burkolnak és kvarcitlapokkal fednek le, hogy távol tartsák a sírrablókat – közel a boltozatos járatokhoz, ahol több mint egymillió íbiszmúmia pihen.

A 19. század vége felé egy dél-afrikai fennsík földjének mélyén bányászok vonszolják magukat a keskeny járatokban kilométereken át; egy gazdag telér aranyáért mélyebbre vájnak, mint abban az időben bárki ezen a Földön. Ezren és ezren sereglettek ide munkáért a világ minden tájáról. Jó néhányan közülük hamarosan odavesznek bányaomlásokban meg más balesetekben; még többet öl meg a gyilkos sötétségben belélegzett kőportól kialakuló szilikózis. Az emberi testet eldobható eszközként kezelik a bányatársaságok és a piacok, amiket kiszolgálnak; jelentéktelen, egyszerű bányászszerszámoknak, amiket csak ki kell cserélni, ha elkopnak vagy tönkremennek. Az ércet, amit ezek az emberek a felszínre hoznak, összezúzzák, megolvasztják, és a belőle származó vagyon a távoli országokban élő részvényeseket gazdagítja.

A Himalája indiai előhegységeinek egyik barlangjában egy fiatal nő hetvenöt napon át napi tizenhat órát meditál. Kőmereven ül, csak a szája mozog, ahogy a mantrákat mormolja. Többnyire éjszaka jön elő, amikor a Tejút derengve ömlik végig az égen a hegycsúcsok fölött. Tenyeréből csészét formálva iszik a szent folyó vizéből, gyümölcsöt meg bogyókat gyűjtöget, ezeken él. A mantrák, a magány és a sötétség újfajta érzékleteket támasztanak, és az asszony mélységes változást él meg ezekben a látomásokban. Amikor végre visszatér az elvonultságból, hatalmasnak érzi magát, mint az égbolt, ősöregnek, mint a hegység és alaktalannak, mint a csillagfény.

Harminc évvel ezelőtt egy kisfiú és apja kalapács horgával feszegeti fel a padlódeszkákat egy házban, ahonnan épp elköltözni készülnek. El akarnak rejteni egy lekvárosüveg-időkapszulát, amibe a kisfiú tárgyakat meg egy üzenetet rakott: egy kicsi alumínium bombázórepülőgép-modellt, egy papírdarabon a bal keze piros tintával meghúzott körvonalát meg némi tudnivalót saját magáról annak, aki majd rátalál az üvegre: „A koromhoz képest elég magas vagyok, a hajam egészen világosszőke, majdnem fehér. Leginkább az atomháborútól félek.” Ceruzával írta ezt egy füzetlapra. Beletesz egy elromlott karórát foszforeszkáló számlappal és mutatókkal; szerette beárnyékolni a tenyerével és rászorítani a szemét, úgy nézegette azokat a derengő számokat. És egy marék rizst is, hogy magába szívja a nedvességet. Jó szorosan rácsavarja a fedőt, berakja a rejtekhelyre, aztán szépen visszaszögelik a padlódeszkát.

Egy kialudt vulkán mélyén, a Ghost Dance-nek nevezett törészóna fölött alagúthálózatot fúrtak. Hajtó tárók vezetnek lefelé, követve a megdőlt rétegeket, aztán vízszintesre váltva érik el a több táróból álló tárolózónát. Magas radioaktivitású hulladékot akartak itt elhelyezni: acél-, majd rézburokkal ellátott uránpelletet, hogy a következő évmilliók során szép lassan elbomoljon. A hulladékot elhelyezőknek gondolniuk kell a távoli jövőben élő emberek megfelelő tájékoztatására, figyelmeztetésére is, hiszen a veszély nem csak a ma élők életében, hanem talán az egész emberfaj létezése során fennmarad. Hogyan lehetne ennyire tartósan megjelölni ezt a helyet? Hogyan lehetne megmondani az erre az elhagyatott vidékre tévedő embereknek vagy bármilyen lényeknek, hogy a sziklaszarkofágba helyezett anyag értéktelen, de halálos veszedelmet hordoz, és hogy eszükbe se jusson háborgatni?

Négy kilométernyire egy barlangrendszer mélyén, ahol csapdába ejtette őket a hirtelen támadt áradat, tizenkét fiú és a futballedzőjük üldögél egy sáros sziklaperemen, kínosan takarékoskodnak mobiltelefonjuk csekélyke energiájával, lesik napokon át, hogy emelkedik-e, csökken-e a vízszint – és várják, hogy csodával határos módon a segítségükre jöjjön valaki. Az üreg levegőjében óráról órára kevesebb az oxigén és több a szén-dioxid. Odakint, a hegység fölött monszunfelhők tornyosulnak; újabb, még több esőtől lehet tartani. Hat ország mentőcsapata, több ezer ember gyűlik a barlang bejáratához, eleinte még azt sem tudja senki, hogy a fiúk élnek-e egyáltalán. Aztán valaki kézlenyomatokat fedez fel valahol, vagy három kilométernyi mélységben, egy nagyobb üreg sáros sziklafalán. Feltámad a remény. Búvárok hatolnak egyre mélyebbre az elöntött járatokban. Kilenc nappal az után, hogy leereszkedtek a barlangba, a fiúk hangokat hallanak a sziklaperem körül áradó folyó felől és fényeket látnak felderengeni a víz alatt. Buborékok törnek a felszínre. A fények lassan közelednek a felszín felé. Aztán egy ember bukkan elő. Az edző és a fiúk vaksin pislognak a fejlámpa fényében. Az egyik fiú felemeli a kezét üdvözlésképpen. A búvár visszaint.

– Hányan vagytok? – kérdezi.

– Tizenhárman – feleli valaki.

– Mindjárt jönnek értetek, sokan… – mondja a búvár.

Ezek a mélybeli jelenetek bontakoznak ki a meghasadt törzsű kőrisfa alatti labirintus képtelen üregeinek falain. Ugyanaz a három cél tér vissza az egymást követő kultúrákban korszakokon át: megóvni azt, ami becses és sérülékeny; továbbadni azt, ami értékes és megszabadulni attól, ami veszedelmes.

Megóvni: emlékeket, ritka és becses tárgyakat, üzenetet és a drága életet.

Továbbadni: ismeretet, kincset, metaforákat, ásványokat és látomásokat.

Megszabadulni: hulladéktól, megrázkódtatásoktól, mérgező anyagoktól, titkoktól.

Az ember az ősidőktől fogva az alvilágba helyezi azt, amitől retteg és amitől szabadulni szeretne – meg azt, amit szeret, és védelmezni, óvni akar.

1
Alászállás

Az odalenti világról alig tudunk valamit. Ha az ember felhőtlen éjszakákon felnéz az égre, látja a billió és billió mérföldnyi messzeségben lévő csillagok fényét, és felismerheti a hold felszínén az aszteroidák becsapódása nyomán keletkezett krátereket. Ha azonban lefelé pillantunk, nem látunk mást, csak a talajt, az aszfaltot vagy a saját lábujjainkat. Ritkán éreztem magamat olyan messzire az emberiség birodalmától, mint amikor alig tíz méterre voltam alatta, az ősidőkben itt hullámzott tenger fenekén keletkezett mészkő fénylően fehér állkapcsai között.

Az odalenti világ jól őrzi titkait. Az ökológusok csak az elmúlt húsz évben fedezték fel az erdők talaját átjáró gombafonal-hálózatot, ami egyetlen, összefüggő hírközlési láncba kapcsolja a fákat – a gombák már száz- és százmillió éve alkotnak ilyen hálózatokat. A kínai Csunking tartományban 2013-ban felfedeztek egy barlangrendszert, amelynek saját időjárása van; a vízpára felhőrétegeket alkot az irdatlan központi csarnokban, a napsütötte részektől távoli járatokban hideg köd hömpölyög. Észak-Olaszországban leereszkedtem egy háromszáz méteres mélységben lévő roppant csarnokba, amit egy föld alatti folyó vájt a sziklába. A fenekét borító fekete homokdűnéken járni olyan, mintha az ember egy vaksötét bolygón lépkedne egy szél nem járta sivatagban.

Miért jó alászállni? Hiszen ez valamiképpen az ösztönökkel ellentétes cselekedet, ellentmond a józan észnek és a lélek vonzódásainak. Ha valamit szándékosan a föld alá helyezünk, az csaknem mindig azért történik, hogy elrejtsük a kósza pillantások elől. Valamit előhozni a mélyből – ez mindig fáradságos munkát jelent. Hozzáférhetetlensége miatt a föld alatti világ már régóta jelképe annak, amiről nem szabad nyíltan beszélni vagy aminek nem helyes megmutatkoznia: a fájdalomnak, a veszteségnek, a lélek sötét mélységeinek és annak, amit Elaine Scarry a fizikai fájdalom „súlyos, földmélyi valóságá”{3}-nak nevezett. A borzadály messzire nyúló kultúrtörténete járja át a föld alatti tereket és tölti be őket – ahogy Cormac McCarthy írta – „a világ mély odvainak szörnyű feketeségé”{4}-vel.{5} Ez a környezet általában félelemmel elegyes undorral tölti el az embert, és felidézi a mocsok, a halandóság és a kegyetlen szenvedés képeit. Az embereket gyötrő leggyakoribb szorongás a bezártságtól való iszony, a klausztrofóbia, amely még a magasságtól való rettegésnél is erősebb – gyakran tapasztaltam, hogy akkor is felkavaró, ha valaki közvetve, elbeszélésből vagy leírásból tapasztalja meg. Ha föld alatt rekedt szerencsétlenekről esik szó, a hallgatóság kényelmetlenül fészkelődik, egyesek távoznak, mások a fény felé fordulnak – mintha a puszta szavak is befalazhatnák az embert.

Emlékszem, valamikor tízéves koromban olvastam Alan Garner The Weirdstone of Brisingamen című regényét, amelyben két kisgyerek úgy menekül meg a veszedelemből, hogy leereszkednek a cheshire-i Alderley Edge homokkövébe fúrt bányajáratokba. A mélyben a kő ölelése olyan szorossá válik, hogy már-már csapdába ejti őket:

Ott feküdtek elnyúlva; oldalt, fölül és alul úgy vette körül őket a kő, mint valami második bőr. Fejüket oldalra fordították, mert minden más helyzetben úgy belenyomódott arcuk a homokba, hogy levegőhöz sem jutottak. Csak úgy tudtak előrehaladni, hogy ujjaikkal húzták, lábujjaikkal meg tolták magukat, hiszen a térdüket nem tudták behajlítani, ha meg a könyöküket próbálták volna mozdítani, karjuk végleg beszorulhatott volna a törzsük alá. Colin feje végül beleütődött a fölötte lévő kőbe, úgyhogy se le, se fel nem tudta megmozdítani, a kőpárkány meg olyan erővel nyomódott a lábszárának, hogy felordított a fájdalomtól. De meg se tudott moccanni…{6}

Ezek a sorok marokra szorították a szívemet és a lélegzetem is elakadt. Most, amikor újra elolvasom őket, ugyanezt érzem. A szörnyű helyzet leírása rendkívüli hatást tett rám – és tesz máig is. Colin nem tudott mozdulni, én meg nem tudtam abbahagyni az olvasást.

A föld alatti világtól való félelem a nyelvben is tetten érhető. Mindennapi metaforáinkban, szólásainkban és kifejezéseinkben a magasság ünnepi, magasztos, a mélység pedig megvetett, alávaló értelemben jelenik meg. Felemelkedni jobb dolog, mint ha az embert lehúzza, lenyomja, lealacsonyítja valami, vagy ha azt mondják: ásd el magad… A mélységgel szembeni előítéletek megnyilvánulnak a megfigyelés és megjelenítés hétköznapi fordulataiban is. Vertical című könyvében Stephen Graham arról beszél, hogy gondolkodásunkat mily nagy mértékben határozzák meg a földrajz és a térképészet „lapos hagyományai” és a belőlük következő, „alapvetően horizontális világszemlélet”. Nehezen tudunk megszabadulni „a megcsontosodottan síkbeli távlatoktól”{7}, amelyekhez hozzászoktunk – állítja Graham, és ezt a kudarcunkat nemcsak észleleti, de politikai fogyatékosságnak is tartja, mert eltereli a figyelmünket arról, hogy a bennünket idefent körülvevő világot a kitermelés, a kisajátítás, a kiszipolyozás és a szemétre hajítás bonyolult rendszere tartja fenn.

Igen, számtalan okból vagyunk hajlamosak elfordulni attól, ami a mélyben rejtőzik, most azonban minden eddiginél nagyobb szükség van arra, hogy megértsük a föld alatti világot. „Kényszerítsétek magatokat arra, hogy laposabban lássatok…”{8} – parancsolja Espèces d’espaces című könyvében Georges Perec. Én inkább azt mondom: Kényszerítsétek magatokat arra, hogy mélyebbre nézzetek. A lenti világban nagyon sok minden van, ami mai életformánk fizikai szerkezetéhez, de emlékeinkhez, mítoszainkhoz és metaforáinkhoz is nélkülözhetetlen. Olyan világ ez, amire nap mint nap támaszkodunk, és ami nap mint nap alakít bennünket – mégsem vesszük észre, hogy mennyire jelen van az életünkben, és felkavaró alakzatait sem engedjük behatolni a képzeletünkbe. Lapos perspektívánk egyre alkalmatlanabbnak tűnik arra, hogy felismerjük világunk valódi mélységeit és feledésbe merülő ősi örökségünk rétegeit.

Jelenünk az antropocén – olyan földtörténeti korszak, amelyben az egész bolygóra kiterjedő és gyakran rémítő változások mennek végbe, és amelyben a nagy, végső válság nem valamiféle távoli, eljövendő apokalipszisként létezik, ahogy mindig is beszéltünk róla, hanem mint közvetlen tapasztalat, ami a legkiszolgáltatottabbakat sújtja a legkeservesebben. Kibillent tengelyéből az idő és a tér. Kéretlenül-váratlanul felszínre kerültek olyan dolgok, amelyeknek eltemetve kellett volna maradniuk. Az ember nem fordíthatja el a tekintetét, amikor szembesül velük; az előtoluló ocsmányság látványa szinte bénító.

A sarkvidéken az ősidőkben megkötött metángáz szivárog fel a permafroszt olvadása következtében kitáruló ablakokon. Lépfenespórákat eregetnek a szabadba a mindeddig keményre fagyott földből előbukkanó rénszarvastetemek.{9} Egy Kelet-Szibériában, a folyamatosan lágyuló talajban kialakult kráter több tízezer fát nyelt el és kétszázezer éves kőzetrétegeket tett láthatóvá – a helybeli jakutok úgy nevezik: „az alvilág kapuja”{10}. A Himalája és az Alpok gleccserei visszahúzódóban vannak, és a jég alól előbukkannak az évtizedekkel ezelőtt ottveszett emberek maradványai. Az egyre gyakoribb hőhullámok egész Nagy-Britanniában réges-régi építmények, római őrtornyok, újkőkorszaki hajlékok nyomait teszik láthatóvá – úgy derengenek fel, mint a levegőből nézve kirajzolódó gabonakörök. Az elsüllyedt múlt emelkedik elénk a kiszáradt növényzet megváltozott színárnyalataiban; a szárazság úgy tárja fel az elmerült múltat, mint a röntgensugarak. A Cseh Köztársaságban az Elba folyó nyári vízszintje olyan alacsony, hogy előbukkannak az úgynevezett ínségsziklák, az évszázadokkal ezelőtti nagy éhínségek idején az aszály nyomorúságos következményeire való emlékeztetőül beléjük vésett felirattal: „Wenn du mich siehst, dann weine – Ha meglátsz, sírj…”{11} Grönland északnyugati részén lassan a felszínre kerül a még a hidegháború idejéből ott maradt amerikai rakétatámaszpont, amelyet vagy ötven évvel ezelőtt rejtettek a jég alá, és ahol több ezer gallon veszélyes vegyi anyagot helyeztek el. „Nem az a baj – írja a régész Þóra Pétursdóttir –, hogy mindenféle dolgokat temettünk a föld mélyére, hanem az, hogy ezek megmaradnak, túlélnek bennünket, egyszer csak visszatérnek, és olyan hatásaik lesznek, amiket nem is gyanítottunk… az alvó óriások sötét erővel ébrednek fel hosszú és mély álmukból.”{12}

A mély idő a mélység kronológiája{13}, a földtörténet szédítő távlata, amely csak a kurta emberéletet megszégyenítő egységekkel, percek és évek helyett korszakokkal és eonokkal mérhető. A mély időt a sziklák, a jég, a sztalaktitok, a tengermélyi üledék és a kéreglemezek mozgása rajzolják ki. A mély idő nemcsak a múlt, de a jövő felé is nyitott. Amikor vagy ötmilliárd év múlva üzemanyaga elfogytával kialszik a Nap, a Földet elborítja a sötétség. Szakadék peremén ácsorgunk a jövő és a múlt felől nézve is.

A mély idő veszedelmes megnyugvást sugall, egyfajta erkölcsi köldöknézésre csábít. Ugyan számít-e, hogy mit teszünk, ha a Homo sapiens egyetlen geológiai szempillantás alatt úgyis eltűnik a Föld színéről? A sivatag vagy az óceán időtávlatai felől nézve mindenfajta emberi erkölcsiség abszurd és jelentéktelen. Az értékek hiábavalóknak, értelmetleneknek tűnnek, és vonzó lehetőségként kínálkozik a szürke és közönyös létértelmezés: az elkerülhetetlen elmúlás tükrében minden élet egyformán semmiség. Egy-egy faj kihalása vagy egy-egy ökoszisztéma pusztulása a romboló és építő földtani folyamatok összefüggésében aligha tekinthető komoly veszteségnek.

Ellent kell állnunk az effajta, tehetetlenséget sugalló megfontolásoknak, hogy a roppant időtávlatok ne apátiába taszítsanak, hanem cselekvésre serkentsenek. Az időtlen idő fogalmaiban való gondolkodás eszközt kínál ahhoz, hogy ne meneküljünk el zűrzavaros jelenünkből, hanem inkább képzeljük újjá; a hamari mohósággal és dühödt szenvedéllyel állítsuk szembe az alkotás és megszüntetés lassabb sodrású történeteit. Az időóceán átélése és megértése révén szerencsés esetben az elmúlt és eljövendő évmilliókon átívelő hagyományok, képességek és örökség roppant hálózatának részeként tekinthetünk saját magunkra, és fontolóra vehetjük, hogy mit hagyunk hátra az utánunk következő lényeknek és korszakoknak.

Az idő mélységeinek távlataiban a korábban tétlennek, mozdulatlannak vélt dolgok megelevenednek. Az ember újfajta felelősségei bukkannak elő. Felismerjük és megértjük a mindent átjáró derűt. A világ a szem és a lélek számára is hátborzongatóan változatossá válik. A jég lélegzik. A hegységek felemelkednek és alásüllyednek. A kő lüktet. A bolygó, amelyen élünk, szüntelen átalakulásban van.

A legősibb földmélyi történet az alvilágba való alászállás, hogy valakit vagy valamit elérjenek a holtak birodalmában. A Krisztus előtt 2100 táján keletkezett sumer Gilgames-eposz egyik változata erről az alászállásról szól: Enkidu aláereszkedik az odalenti világba, hogy barátjának, Gilgamesnek egy elveszett tárgyat visszaszerezzen. Átvitorlázik a jégesőn, ami úgy veri a testét, mintha pörölyök püfölnék; hajója minden eresztékében recseg a hullámok csapásai alatt, amelyek teknősökként és oroszlánokként rontanak rá – végül aztán eléri a lenti világot. Ott azonban rögtön börtönbe is vetik; egy ifjú harcos, Nergál szabadítja ki; kijáratot nyit a felszínre, és visszaviszi Enkidut a felső világba. Odafent a napfényben Gilgames és Enkidu órákon át ölelgeti és csókolgatja egymást. Enkidunak nem sikerült visszaszereznie az elveszett tárgyat, de fontos híreket hozott eltűnt emberekről. „Láttad halva született kicsi gyermekeimet, akik sosem ismerték meg az életet?” – kérdezi Gilgames. „Láttam őket”{14} – feleli Enkidu.

Hasonló történetek bukkannak fel a világ minden népének és kultúrájának mítoszaiban. A klasszikus irodalom számtalan formában eleveníti meg azt, amit a görögség a katabaszisz (alászállás), illetve a nékjia (a szellemek, az istenek vagy a holtak faggatása a közeljövő felől) kifejezésekkel illet: Orpheusz megkísérli visszaszerezni Hadésztól szeretett Euridikéjét; Aeneas a cumaei Sibylla kíséretében és az aranyág védelmében lebocsátkozik az Alvilágba, hogy atyja árnyától kérjen tanácsot. A thai futballcsapat közelmúltbeli megpróbáltatásai: csapdába esésük egy hegy gyomrában és szerencsés megmenekülésük egyfajta modern kori katabaszisz, melynek története világszerte óriási érdeklődést keltett, részben talán azért, mert valamiképpen megjelent benne a mítoszok ereje is.

Mindezek az elbeszélések valami látszólag paradox dolgot sugallnak: a sötétség a látomások közege lehet, és az alászállás nem valamiféle veszteség vagy megfosztottság, sokkal inkább a felismerések felé való közeledés. A felfedezés valójában előásás, a mélységből való kiemelés, napvilágra hozatal – megannyi ősi gondolattársítás. A Spanyolországban talált legrégebbi barlangrajzok – létrák, pontsorok és kezek negatív lenyomatai – körülbelül hatvanötezer évesek, vagyis húszezer évvel az előtt születtek, hogy a Homo sapiens a feltételezések szerint Afrikából Európába érkezett. Ezeket az ábrázolatokat Neander-völgyiek készítették. A kormeghatározás munkájában részt vevő régészek egyike szerint jóval azelőtt, hogy az anatómiai szempontból Homo sapiensnek tekinthető lények eljutottak a mai Spanyolország területére, az emberek már lemerészkedtek a sötétség birodalmába.{15}

Ez a könyv a sötétségbe tett utazások, a tudást kutató alászállások története. Időbeli végpontjai a világegyetem születésekor keletkezett sötét anyag és az antropocén kor nukleáris fináléjának feketesége; a kettő közötti roppant időszakadékban tett utazások elbeszélése a folyamatosan elmozduló jelenben bontakozik ki. Az egyes fejezetek más és más területeken derítik fel a felszín alatti áthallásokat, mintázatokat és összefüggéseket.

Több mint tizenöt éve írok a táj és az emberi szív kapcsolatáról. Ami azzal kezdődött, hogy igyekeztem megoldani egy rejtélyt – hogy már egészen fiatalon mi vonzott a hegyekhez annyira, hogy olykor akár az életemet is adtam volna ezért a rajongásért –, mostanra egy öt könyvön, összesen vagy kétezer oldalon át húzódó, mélyreható felderítői munkává szélesedett. A világ legmagasabb hegyeinek jeges csúcsairól indulva haladtam a lefelé tartó pályán, amelynek végállomása csakis a felszín alatti tartományok felfedezése lehetett. „Hív a lejtő / amint hívott a kaptató is”{16}{17} – írta egy kései költeményében William Carlos Williams. Életem első fele kellett ahhoz, hogy megértsek valamit abból, amit gondolt. Odalent, a föld alatti világban olyan dolgokat láttam, amiket – remélem – soha nem fogok elfelejteni, és olyanokat, amiket jobb lett volna soha nem látnom. Amit a legkevésbé emberi könyvemnek gondoltam, óriási meglepetésemre a leginkább közösségi elkötelezettségű lett. Ha mindannak, amit eddig írtam, a középpontjában egy egyik lábát felemelő, lépkedő figura képe áll, ezeknek az oldalaknak a leglényegét egy üdvözlést, együttérzést vagy csak a jelhagyás szándékát jelképező nyitott kéz fejezi ki.

Egy ideje kísért az a számi elképzelés, amely szerint az alvilág az emberek lakta felső világ pontos fordítottja; a felszín a tükör síkja, úgyhogy „a fejjel lefelé járni kényszerülő holtak talpa mindig érinti az odafent járkáló elevenekét”{18}. Megindítóan bensőségesnek találtam a gondolatot – élő és holt egymás talpán álldogál… A Maltravieso, Lascaux vagy Celebesz barlangjaiban található ősi kézlenyomatokról készült fényképek láttán elképzeltem, hogy odaillesztem a tenyeremet pontosan arra a helyre, ahol az ismeretlen képkészítő hagyta a saját keze lenyomatát. És azt is elképzeltem, hogy érzem a hideg szikla belsejéből a tenyeremhez tapadó kéz melegét, ahogy a roppant időszakadékon át ujjról ujjra illeszkedve érintkezünk.

Nem sokkal az itt felidézett utazások kezdete előtt két tárgyat kaptam ajándékba. Mindkettőhöz egy-egy kérés kapcsolódott, és az ajándék feltétele volt, hogy teljesítsem ezeket a kéréseket.

Az első tárgy egy hattyútojás nagyságú, súlyos bronzszelence, voltaképpen kicsiny urna mérgező tartalommal. Készítője szép sorban leírta egy papírlapra a maga démonait: a gyűlöleteit, a félelmeit és a veszteségeit; a fájdalmakat, amiket másoknak okozott, és azokat, amiket mások okoztak neki – mindent, ami a leggyötrelmesebb súllyal nehezedett a lelkére. Aztán elégette a papírlapot, a hamut beletette a szelencébe, szorosan lezárta, és egy újabb réteg bronzot öntött rá, hogy még erősebb legyen a burok. A külső bronzréteg az öntés során durván egyenetlen, gübörcsögös lett; valamiféle égitest felületére emlékeztet. Végül négy nagy vasszöget vert keresztül rajta, levágta a kiálló végüket, és lereszelte őket, hogy a felületbe simuljanak. Rendkívüli hatású tárgy, sugárzik belőle a teremtés rítusának hevülete. A közelmúltban készült, de készülhetett volna az elmúlt kétezer-ötszáz évben bármikor.

Azzal a feltétellel kaptam meg, hogy elrejtem a legeldugottabb mélységben, ahová eljutok; olyan helyre, ahonnan soha többé nem kerül elő.

A második tárgy egy bálnacsontból faragott bagoly; talizmán, amelyet valamiféle titokzatos varázserő vesz körül. A csukabálna tetemét a Hebridák egyik szigetén vetette partra a tenger; az egyik bordáját másfél centi vastag és vagy tizenöt centi hosszú darabokra vágták, és az egyiket bagoly formájúra nagyolták, két lendületes bevéséssel jelezve a szemeket, másik kettővel pedig a szárnyak kontúrját. A jégkorszaki faragványok egyszerűségét sugárzó, különleges szépségű alkotás. Nemrég csinálták, de készülhetett volna az elmúlt húszezer évben bármikor.

Akitől kaptam, a lelkemre kötötte: okvetlenül legyen nálam minden alászállásomnál, hogy segítsen látnom a vaksötétben.{19}

Első rész
LÁTNI (Nagy-Britannia)

2
Temetkezés
(Mendips, Somerset)

A mészkőpárkányon egy gyermek csontjai fekszenek a vaksötétben. Több mint tízezer éve nem érte a nap fénye. Az évezredek alatt ezüstös mázként vonta be a környező kőzetekből kiszivárgó kalcit, mint valamiféle bábgubó.

Valamikor 1797 januárjában két fiatalember nyulat fogni indul a somerseti Mendip-dombságban. Kiugrasztanak egyet egy hasadékból, de elinal, és megbújik valahol a görgetegkövek között. A legények éhesek, nagyon meg akarják fogni azt a nyulat. Elgörgetnek néhány követ, és „meglepetten látják, hogy egy üreg tátong előttük”. Bemásznak a járatba, amely meredeken lefelé vezet a mészkődomb belsejébe, és hamarosan „egy hatalmas és fenséges csarnokba torkollik, amelynek teteje és oldalai a legkülönösebb faragásokkal vannak díszítve”.

A téli napfény leszivárog utánuk a járaton, és gyér világossággal tölti meg a teret. Csontház, most látják. Az aljzaton és a balra lévő polcokon teljes csontvázak és szétszórt csontok hevernek „csaknem kővé váltan, nagy összevisszaságban”{20}. A maradványokon csillog a kalcitburok, némelyiket vörös okker finom pora borítja. A mennyezetről jókora, magányos sztalaktit függ; cseng, ha megütik, mint a harang, hangját hosszan dobálják a falak. A sztalaktit elérte az aljzatot, és kezdi elborítani az egyik csontvázat – ráfolyt egy koponyára, egy combcsontra és két fogra, zománcuk még teljesen ép.

Az üregben állati maradványok is voltak: egy barna medve foga, egy szarvasagancsból faragott szakállas lándzsahegy, továbbá hiúzok, rókák, vadmacskák és farkasok csontjai. Előkerültek fogadalmi tárgyak is: tizenhat kifúrt particsigaház, amelyek nyakláncként zsinórra fűzve sorakozhattak a testhez simulva, csúcsukkal kifelé; és egy kis kupacban hat, simára csiszolt ammoniteszkövület.

Később megállapították, hogy az emberi csontok – csecsemők, gyermekek és felnőttek maradványai – több mint tízezer évesek, és mindegyiken felismerhetőek voltak a súlyos alultápláltság jelei. A felnőttek nemigen voltak magasabbak százhatvanöt centiméternél. A gyermekek fogain alig mutatkozott kopás. A titokzatos üreg vizsgálata során (ma Aveline’s Hole-nak nevezik) lassan világossá vált, hogy valamikor a középső kőkorszakban körülbelül egy évszázadon át temetkezési helyként volt használatos. Ebben az időben a Föld vízkészletének jelentős része jéggé volt fagyva, és a tengerek szintje jóval alacsonyabb volt a jelenleginél. A mai Bristoli-csatorna és az Északi-tenger jó része nem létezett; az ember száraz lábbal juthatott el a Mendip-dombságtól Walesig, vagy kelet felé a Dogger-földön át a mai Franciaországig és Németalföldig.

A leletek tanúsága szerint a Mendip-dombságban megtelepedett vadászó-gyűjtögető csoport két vagy három nemzedéken át temetkezési helynek használta a sziklaüreget. Életük rövid volt, és szinte elképzelhetetlenül nehéz; gyengék voltak és kiéhezettek, de fontosnak tartották, hogy elcipeljék halottaikat erre a nehezen megközelíthető helyre, elhelyezzék őket a sziklaüregben, tárgyakat és állati csontokat rakjanak le melléjük, és minden egyes alkalommal felnyissák, majd újra elzárják a bejáratot.

Ezeknek a folyamatosan vándorló, alultáplált embereknek szükségük volt valami állandó helyre, ahol nyugalomra helyezhetik halottaikat, és ahová időről időre visszatérhetnek. Nagy-Britannia területén a következő négyezer évben hasonló temetkezési hely nem létesült. Gyakran sokkal jobban bánunk a halottakkal, mint az élőkkel, pedig az élőknek lenne szükségük a figyelmünkre és gyengédségünkre.

– A Mendips bányászvidék – mondja Sean. – És sok itt a barlang. De mindenekelőtt temetkezési hely. Több száz bronzkori sírhely található itt, sokukhoz síremlék, körkörös árokkal és töltéssel megjelölt emlékhely vagy nagyobb arányú szertartási építmény csatlakozik. Az egyik sírban egy Skinner nevű régiségkereskedő talált egy borostyángyöngyöt, amelyben egy utolsó szőrszálacskájáig épségben maradt méh volt bezárva.

Ősz eleji késő délután, ebben az évszakban szokatlan hőség. A levegő vibrál, az autók kilincse szinte megégeti az ember kezét. A Nettlebridge Valley egyik csendes öblöcskéjében azonban Sean és Jane Borodale otthona olyan hűvös, mint egy éléskamra. A verandán ingatag toronyba halmozott társasjátékdobozok állnak, körben cserepekben menta, kakukkfű és rozmaring virul. A bejárat előtti burkolatban hatalmas ammoniteszfosszília, simára és fényesre csiszolódott az évtizedek alatt. A kertben magas, faragott totemoszlop áll, kiterjesztett szárnyairól mintha két emberbőr csüngene alá.

– Azok ott a barlangászruháink – int feléjük Sean. – Voltaképpen vegyvédelmi öltözékek, Kelet-Európából szereztem őket. Nagyszerűen megfelelnek a célnak, majd meglátod.

Sean, Jane és két fiuk több éve él ebben a tündérmesébe illő környezetben. Egy asszony, a ház előző gazdája szeánszokat tartott itt, meg volt győződve arról, hogy át tud nyúlni a sűrű szövésű fátylon, és beszélni tud a halottakkal. Az épülettől nyugatra göröngyös föld nyúlik meredeken a gerincen kezdődő kőriserdőig. A domboldalban forrás fakad, a ház mellett kicsi patakban csörgedezik a víz.

Azért jöttem a Mendip-dombságba, hogy megtanuljak a sötétben látni. Sean úgy ismeri ezt a vidéket, a felszínt és a föld mélyét, mint a tenyerét. Méhész, barlangász, vándor, és jelentős költő is. Göndör, fekete hajú, igen kedves ember. Éveken át dolgozott egy hosszú verscikluson vagy inkább zengzeteken, amelyek a mendipsi alvilágból hallatszanak – és olykor ott is vannak feljegyezve: az ólombányákban, a vasalatokban, a kőfejtőkben, a számtalan temetkezési helyen, a hidegháború idején épült bunkerekben meg a föld mélyét behálózó, sok-sok kilométernyi természetes barlangban és kusza sziklajáratban. Seanra nagy hatással voltak a föld alatti mitológia nagy történetei – Dante és Vergilius, Perszephoné és Démétér, Orpheusz, Euridiké és Arisztaiosz (a méhész) – és a sötétség meg a vakság látnoki ereje. A föld alatti világról írt verseit egyszerre érzem éterieknek és olyanoknak, mintha a föld alól ásta volna ki őket; a költő figyelme egyetlen érintéssel életre varázsolja bennük a halottakat.

Bristoltól délre és Bathtól nyugatra húzódik a dombvidék. Déli széléről tiszta időben látni lehet a mocsaras somerseti síkságon túl a Glastonbury Tort. A sík vidék nyugatra és keletre közel ötven kilométernyire húzódik, fokozatosan keskenyedve a Bristoli-csatorna felé. A vidék geológiája bonyolult, de elsősorban mészkő alkotja; a mészkővidék – írta Arthur Conan Doyle – „olyan üreges, hogy ha az ember rásújtana egy gigantikus kalapáccsal, döngene, mint a dob, vagy talán be is szakadna, és valami hatalmas, föld alatti tenger tárulna elénk”{21}.

A mészkőről legelőször is azt kell tudni, hogy oldja a víz. Az esőcseppek felveszik a levegőből a szén-dioxidot, így szénsav keletkezik; híg, de ahhoz éppen elég maró hatású, hogy ha elegendő ideje van, kirágja, szétmarja. A kimart egyenetlenségek egyre mélyülnek, a sav bejut a sziklarepedésekbe és a kamrák meg hasadékok labirintusába. A felszíni patakok, vízfolyások és a föld mélyéből a felszín felé törekvő termálvizek ugyancsak vájják, alakítják a kőzetet. A mészköves vidékek telis-teli vannak rejtett zugokkal és kamrákkal, megdöbbentően tágas, sosem sejtett üregekkel – olyanok, mint egy tüdő belseje. Kusza és kiterjedt belső világba nyílnak az itt-ott feltáruló hasadékok, barlangok és víznyelők, ahol a felszíni patakok hirtelen eltűnnek saját medrükben. A nagyszerű író és Nyugat-Írország térképésze, Tim Robinson mindenkinél jobban ismeri a meszes táj csalárdságát. Azután, hogy több mint negyven éven át munkálkodott a mészkő feltérképezésén, így összegezte tapasztalatait: „Nem bízom benne egy körömfeketényit sem.”{22}

– Hadd mutassam meg a kertet – mondja Sean.

A házhoz tartozó telek leér egészen a völgy fenekén futó patakig. A parton megállunk. Ritkán látni ennyire tiszta vizet. A sebes áramlatban egy aprócska pisztráng ficánkol.

– Ez amolyan megkövesítő patak. Olyan sok benne az oldott kalcium-karbonát, hogy ha elakad benne egy gally vagy falevél, hamarosan fehér rétegben rakódik rá a mészkő.

Zöldesfekete szitakötők vadászgatnak a felszínen. Vérre szomjazó böglyök zúgnak körülöttünk.

– Nézd csak – mutat felfelé Sean. Egy vén kőrisfa legalsó ágának tövében görbe fémpenge áll ki a törzsből. A tárgy többi része eltűnt a kéreg alatt. – Egy kasza. Évtizedekkel ezelőtt valaki odaakasztotta, aztán megfeledkezett róla. A fa elnyelte, körülnőtte, a nyél meg elkorhadt.

A zöldségeskertben, a kökénybokorsövény egy védett zugában két, vörösokker színű méhkaptár áll, nyílásaik előtt enyhén kifelé lejtő falapocska. A méhek leszállnak rá, bemásznak a kaptárba, aztán zümmögve indulnak útnak megint.

Amerre csak nézek, az eltemetés, a mélység és a kiásás nyomai tűnnek a szemembe. Borzkotorékok és vakondtúrások, a kaptárak feketén tátongó bejáratai, a fával körülnőtt kasza, bányalejáratok. Még a dolomitdomboldalba mélyedő házban is van valami barlangszerű.

– Nem értettem meg a Mendipset, amíg el nem kezdtem felfedezni alulról is – mondja Sean. – Itt valamiképpen csaknem minden kapcsolatban áll a lenti világgal: kőfejtés, bányászat, barlangászat. A bronzkorban ólmot bányásztak itt. A rómaiak szenet. Akkora külszíni mészkőfejtők működnek, hogy a hatalmas teherautók spirális rámpán hordják a felszínre a kitermelt zúzalékot: olyan az egész, mint Dante pokolra szállásának modern, ipari változata. Meg bazaltfejtők, ahonnan az útburkolatokhoz való kő származik.

Zizzenve húz el mellettünk egy szitakötő.

– Aztán ott vannak a temetkezési helyek. Főleg kerek, bronzkori sírdombok, de akadnak hosszúkás újkőkoriak is, és persze az Aveline’s középső kőkorszaki sírkamrája. Meg középkori és kora újkori temetők és a folyamatosan terjeszkedő maiak. Több mint tízezer éve temetkezünk itt. Ebbe a földbe emberemlékezet óta elrejtünk dolgokat, és emberemlékezet óta ki is veszünk belőle dolgokat.

„Embernek lenni mindenekelőtt azt jelenti, hogy eltemetjük a halottakat”{23} – jelenti ki a temetkezési szokásokról írt, The Dominion of the Dead című tanulmányában Robert Pogue Harrison, merészen felhasználva Vico felvetését, amely szerint a latin humanitas (emberiesség, emberi természet) szó valójában a humatio (temetés), végső soron pedig a humus (talaj, termőföld) szóból származik.

Kétségkívül temetkező, azonfelül pedig építkező faj vagyunk. Már az elődeink is temetkeztek. A Rising Star elnevezésű dél-afrikai mészkőbarlangrendszerben hat nő irányításával dolgozó régészcsoport egy mindaddig ismeretlen, később Homo naledinek elnevezett korai emberfaj megkövesedett csonttöredékeire bukkant.{24} A két mélyedésben pihenő maradványok elhelyezkedéséből arra lehetett következtetni, hogy a körülbelül háromszázezer évvel ezelőtt élt Homo naledi már temette a halottait.

Alázat és önfeladás van abban, hogy az eltemetett emberi holttest porrá válik, és egyesül a földdel. Ahogy nekünk, élőknek hajlékra, lakóhelyre van szükségünk, az emlékezésre való igényünk természetéből adódóan vágyunk arra is, hogy legyenek helyek a föld felszínén, ahol a halottainkat megszólíthatjuk. A kripta, a sírkő, a hamvak szétszórására szolgáló domboldal vagy csak egy kőhalom – ezek azok a helyek, ahová az élők visszatérhetnek, és enyhíthetnek a veszteség fölött érzett fájdalmukon. Különösen maró és nem múló gyötrelem azoké, akik nem tudják, hol pihennek eltávozott szeretteik maradványai.

A holttesteket részben azért helyezzük a földbe, hogy biztonságban legyenek. A temetésnél gyakran a megőrzésre, a test és az emlék megőrzésére is törekszünk, a föld alatt ugyanis másként folyik az idő: lelassul, vagy akár meg is áll. Urne-Buriall című, a temetésről és a történelemről írt nagy ívű elmélkedésében (1658) Thomas Browne említést tesz arról, hogy az 1650-es években Walsingham közelében a laza, homokos talajból előkerült „negyven vagy ötven Urna… egy méternél is kisebb mélységből, nem messze egymástól”. Az urnák mindegyikében vagy kilónyi hamu és emberi csont volt, valamint áldozati tárgyak: „kitsinyke szelencék vagy finoman kimunkált fésűk darabkái, aprótska bronzszerszámok nyele, réztsipeszek ’s az egyikben valami-féle Opál”. Browne konzerváló hatást tulajdonít az urnák sötét belsejének, mert az odabent lévő dolgokat nem érik „az ájer romboló Atomai”, amelyek szüntelenül rombolják, koptatják a külvilágban lévő tárgyakat, s az urnákról mint az emlékezetnek „a Föld alulsó részében”{25} rögzített fénylő kamrácskáiról beszél.

A mészkő ősidők óta kedvelt közege a temetkezésnek – részben mert annyira gyakori, részben mert eróziója során számtalan természetes üreg, mélyedés – kripta – alakul ki, ahol a holttesteket el lehet helyezni, részben pedig mert geológiai értelemben maga is temető. A mészkő általában parányi tengeri lények – tengerililiomok, mészalgák, ammoniteszek, belemniteszek és foraminiferák – korszakokon át trilliószámra a fenékre süllyedt és összepréselődött maradványaiból alakul ki. Ezek a teremtmények a tengervízben oldott kalcium-karbonátból építik fel építészeti csodával felérő vázukat és héjukat. A mészkő ekképpen úgy is felfogható, mint egyik fázisa egy korszakokon át tartó körfolyamatnak, amelyben az ásványi anyag egy élőlény részévé, majd ismét ásvánnyá válik, ami idő múltán (igen hosszú idő múltán) új élőlények testének felépítéséhez nyújt alapanyagot – és így tovább megint és megint.

Az élet és halál tánca, amiben fogan, a legkülönösebb és legelevenebb kőzetté teszi a mészkövet; az pedig, hogy az emberek oly gyakran temetik belé halottaikat, olykor megeleveníti ezeket a rezgéseket, és megidézi a sok-sok fajt, amelyek létrehozták.

Vagy huszonhétezer évvel ezelőtt a mai Ausztriában, egy Dunára néző domboldalon két halva született gyermeket temettek el szépen egymás mellett egy frissiben kivájt mélyedésben. Testüket állatbőrökbe göngyölték, a körülöttük lévő teret pedig kitöltötték vörös okkerrel, amibe sárga elefántcsont gyöngyöket is kevertek. Ezután, hogy megvédjék őket a föld pusztító ölelésétől, egy agyardarabokkal alátámasztott mamutlapockát helyeztek föléjük mint csont szemfödelet.

Az észak-izraeli Hilazon folyóhoz közeli mészkőbarlangban{26} tizenkétezer évvel ezelőtt sírt készítettek egy negyvenes éveiben elhunyt asszonynak. Ovális mélyedést vájtak az aljzatba, mészkőtömbökkel rakták körül, aztán belehelyezték a halottat összegömbölyödve, háttal a mélyedés északi oldalának, törzse felső és alsó részére nyestbőrt terítettek, a barna-krémszínű prém halványan csillogott a barlang félhomályában. Vállára egy vaddisznó mellső lába, lába közé egy emberi lábfej került; teste körül nyolcvanhat, feketére festett teknőspáncélt helyeztek el. Keresztcsontjához egy bölény farkát rakták, feje fölé pedig egy szirti sas kitárt szárnyait. Csudálatos kiméra lett belőle: sok-sok állatból összeállt lény. Végül egy hatalmas mészkőlapot vonszoltak be a barlangba, és lefedték vele a sírban fekvő, soktermészetű teremtményt.

A mai Somerset grófságbeli Stoney Littleton falucskában egy mészkődombon vagy ötezer-ötszáz évvel ezelőtt valódi sírkamrát és síremléket építettek, ami ma is látható; fűvel benőtt, alacsony kiemelkedés a domboldalban, hívogató bejárata fölött kőgerenda, kétfelől két, függőlegesen álló kőtömb, a nyugatin csaknem harminc centiméteres ammoniteszlenyomat.

Az emberek tízezer éven át temették halottaikat (azóta, hogy az első holttesteket elhelyezték a nyúlra vadászó legények által felfedezett sziklaüregben) a Mendips mészköves dombvidékén. Vagy négyszáz, Krisztus előtt 2500 és 750 között keletkezett bronzkori sírdomb található itt, gyakran kisebb csoportokban, és többségükben – ha ki nem fosztották vagy ki nem szántották őket – egyetlen ember maradványai nyugszanak a körülöttük elhelyezett sírmellékletekkel. A testeket jellemzően egy kővel kibélelt mélyedésben vagy peremes urnában helyezték el, majd földhalmot emeltek föléjük. A mellékletek között gyakoriak a kerámiaedények; pattintott, szakállas lándzsahegyek, bronztőrök, borostyánnal díszített tűk és gagát- vagy palagyöngyök – jelenlétük arról a világszerte elterjedt hiedelemről tanúskodik, hogy a temetés csak kezdete az utazásnak egy másik világba, ahol ezekre az e világi tárgyakra az eltávozottnak szüksége lesz.

Visszasétálunk a házba, a bejárat előtt rálépünk az ammoniteszre, aztán máris a fehérre festett falú konyhában vagyunk. Jólesik a hűvösség a kertet megülő hőség után. Jane mosolyogva üdvözöl.

– Szerencsés időben jöttél – mondja –, nyáron ez igazi paradicsom. A másik három évszakban, amikor a völgyön végigsüvít az északi szél, és befütyül minden repedésen, lehetetlenség meleget tartani. Meg sötét is van. A tél közepén még délelőtt is a dombok árnyékában vagyunk, hideg árnyékban.

Aznap délután csak üldögélünk, teát iszunk. Az asztalon kék-fehér porcelántál, amolyan oroszos stílusú, rajta téli tájban gőzmozdony, ahogy épp kijön az alagútból. A sínek mellett két figura, hátukon rőzseköteget cipelő parasztok; a mozdony kéményéből hetyke kakastollként előtörő gőz emelkedik az ég felé, míg hátul vissza nem görbül az alagútba.

Jane-nek és Seannak két fia van, Louis és Orlando; a szoba sarkában Minecraftot játszanak a számítógépükön. Odalépek hozzájuk. Keményen dolgoznak, nemesfémek után kutatva csákányoznak az alapkőzet felé.

– Nem kell vöröskő – mondja Louis. – Obszidián kell.

– Meg akarunk küzdeni az Ender sárkánnyal – teszi hozzá Orlando.

– Kaput építünk az alvilágba – tájékoztat Louis.

– Na, menjünk barlangászni – mondja Sean.

Borostyánsűrű, késő délutáni fény ömlik el a tájon.

A kőkerítés nyílásán túl az aggófű sárga tengere húzódik egészen egy, nagyjából húsz méter szélességű, beroskadt mélyedésig. Lovak legelésznek, légyfelhő kavarog körülöttük.

A mélyedés oldalát körben sűrűn borítja a füzike és a deréce, fenekén fekete bodza nő. Két vadgerle rebben fel, ahogy közeledünk. A mélyedés fenekén nyílik a Mendips bejárata.

A mészkőben tátongó sötét lejárat fölé kicsike gerendaházat építettek. Jártam már barlangokban, de most valahogy nehéznek találom a nyelést, mintha kavics lenne a torkomban. A fejbőröm is bizsereg. Sean nyugodt, alig várja, hogy leereszkedjünk.

A bejutás nehézkes – szinte minden porcikánkat kifacsarva tekergünk lefelé, mielőtt lepottyannánk egy üregbe; zártnak érződő, henger alakú tér. Pupillánk úgy kitágul a sötétségben, mint egy kút tátongó szája, amíg be nem kapcsoljuk a lámpáinkat. Sean vezet; lefekszik, és fejjel előre bemászik az üreg legalján egy keskeny repedésbe. Figyelem, ahogy kapálózó lába lassan eltűnik; amikor már nem látom, én is utánamászom. Arcom a nedves kavicsoknak préselődik, tekeregve kúszom Sean nyomában, a szikla mint valami kéz nyomódik előbb a koponyámnak, aztán a hátamnak, végül az egész testemnek, egy pillanatig teljesen a markába szorít – aztán kint vagyok egy háromméteres bevágás tetején, ahol évezredeken át víz zuhogott, az vájta ki alattunk ezt a keskeny csatornát. Mászunk lefelé a vájatban, lábunk csúszkál a nyirkos kőfelületen; először én, aztán figyelem, ahogy Sean is leereszkedik. A hasadék elfordul, aztán megint – hirtelen tágas tér tárul fel előttünk.

Félelmetes. Lámpáink fénysugarával végigsöprünk a falakon és a mennyezeten, felmérjük a roppant arányokat. A járat, amin átnyomakodtunk, a felfoghatatlanul hosszú időkön át itt áramló, zuhogó víz munkája nyomán létrejött garat; oldalait hatalmas ívekben homorodó szürke mészkő alkotja, rajta keresztül-kasul kalcitsávok, mint villámok kusza hálózata.

Továbbhatolunk lefelé. Valamikor autó nagyságú kőtömbök zuhantak a mederbe a mennyezetről, át kell nyomakodnunk mellettük. A járat egyre meredekebb. A mennyezeten mintha csillagok ragyognának, növekvő sztalaktitok hegyén függő vízcseppek gyűjtik össze és verik vissza lámpáink fényét. Hirtelen a hasadék mindkét oldaláról kőgörgeteg indul felénk – de valahogy félúton megáll, megdermed, és látom, hogy a törmelékdarabokat mind egymáshoz kötötte, rögzítette a kalcit. Az időnek furcsa trükkjei vannak. Az évezredek óta megdermedt mozgás mintha minden előzetes figyelmeztetés nélkül folytatódna. Idegeim megfeszülnek, ahogy elhaladok a mozdulatlanul függő görgeteg alatt. Testem megremeg, izmaim megfeszülnek.

Odafent a lovak a legyeket hessegetik, az aggófű levelein hernyók lakmároznak, a nap alábukik – beáll az alkony. Az emberek hazatérnek a munkából, bekapcsolják a rádiót és becsukják az ablakokat.

Mi Seannal idelent újabb két kőboltozat alatt haladunk el. A hasadék alja síkosabbá vált. Egyre világosabban érezzük, hogy nem sokkal előttünk valami mélységnek kell lennie. Érzem, hogy húz maga felé, mintha víz lennék, és áramlanék lefelé egy lejtőn valami láthatatlan perem felé. Megváltozik a tér akusztikája, a visszhangok teltebbek, zengőbbek. Jókor állunk meg a mélység peremén. A lábunk alatt lévő sziklával véget ér az aljzat, az előttünk tátongó szakadék fenekét nem is látjuk.

– Nekem ez tisztára olyan, mint az alvilág – mondom.

– Maradjunk pár percig – javasolja Sean.

Ülünk a köveken, kikapcsoljuk a fejlámpánkat. A fény kísérteties mintázatokat, páfrány- meg levélformákat hagy a retinánkon, aztán beáll a vastag, teljes sötétség; az arcom előtt pár centire tartott kezemről is csak a hang visszaverődéséből meg a leheletem melegének érzéséből vehetek tudomást. Súlyos, fekete függöny ereszkedik közénk, kőfallá szilárdul; most már mintha két külön barlangban üldögélnénk, Sean meg én.

Az ember hajlamos úgy gondolni a kőre, mint konok, közönyös és rideg anyagra, itt a hasadékban azonban sokkal inkább olyan érzést kelt, mintha áramlásában megdermedt folyadék lenne. Hosszú időtávon vizsgálva a kő gyűrődik, lávaként fröccsen, nagy foltokban úszik, és rétegződik, mint a zsindely. Hosszú korszakok során a szikla befogad, elnyel, átalakul, és a tengerfenékről a hegycsúcsokra emelkedik. Idelent nem is olyan egyértelmű a határ élő és élettelen között. Eszembe jut az Aveline’sban talált, csillogó kalcitréteggel bevont rengeteg csont, amelyek szinte már maguk is kövek voltak… Előhúzom a bálnacsont baglyocskát, kitapintom a hátán a Braille-írást, a szárnyakat jelző íves bemélyedéseket, és elképzelem, ahogy felreppen a partra vetett bálna bordájából. Mi magunk is részben ásványi természetűek vagyunk – fogaink kavicstarajok, csontjaink kövek –, és akárcsak a tájnak, a testünknek is megvan a maga geológiája. Az a képessége, hogy csonttá tudja alakítani a kalciumot, képessé tesz bennünket arra, hogy felegyenesedve járjunk, kialakuljon a gerinc meg a koponya, amely védelmezőn zárja körül az agyvelőt.

Sean újra felkapcsolja lámpáját. Elkápráztat a fény, pislogok. Lábunk alatt megint szikla van, felületén víz patakzik. Lehet, hogy később utat találunk a vízesés alja felé, ezért most rögzítünk rajta egy kötelet arra az esetre, ha felfelé kellene jönnünk ugyanitt. Találunk egy jókora sziklát, átvetjük rajta a kötelet, és Sean a tenyere élével belever fölötte egy repedésbe egy kisebb követ, nehogy elmozduljon felfelé, és átcsússzon a szikla fölött, ha majd súly nehezedik rá. A kötél végét összetekerem, és néhány bemelegítő lendítés után – hááá-rom! – ledobom a mélységbe.

Surrogás, a kötél kígyózik a fejlámpa fényében, aztán ostorcsapásszerű csattanás, ahogy a vége keményen nekicsapódik a kőnek.

– Na – mondja Sean –, most utat kell találnunk lefelé, aztán körbe. A térképek, amiket láttam, azt mutatták, hogy itt van valahol balra az az oldaljárat, már csak meg kell találnunk a megfelelőt.

Lemászunk a hasadék domború oldalán, el a peremtől, aztán felfelé a kísértetfolyó medrében; lámpáink fényében vizslatjuk a járat bal oldalát. Három nyílást is látunk, megpróbálkozunk mindegyikkel.

Az első összevissza kanyarog, míg végül a vízesésre néző széles nyílásban végződik egy mászhatatlan mélység fölött. A második csak egy rés igen erős szűkülettel, amin visszafelé másodszor is át kell furakodnunk, mert a járat zsákutcának bizonyul. A harmadik messze elvezet bennünket a főcsarnoktól; magunkban számoljuk a fordulókat – „első balra, első jobbra, második jobbra” –, hogy fordítva meg tudjuk ismételni a sorozatot, ha vissza kell fordulnunk – kell is.

Már csak egy lehetőség maradt: aprócska nyílás magasan a csarnok mennyezete közelében; csak sima, nyirkos cseppkőkérgen át lehet megközelíteni. Felkapaszkodunk a vízesés szélére, és az átkelés módját latolgatjuk. Elég félelmetes. Nincs semmi, amihez rögzíteni lehetne a kötelet, egy megcsúszás, és mindketten lezuhanunk.

Ez a vízfolyás igazi barokk képződmény. A cseppkőkéreg voltaképpen kalcitlerakódás, ami a mészkőbarlangok kőfelületein végigcsorgó, ásványi anyagokban gazdag vízből válik ki. Úgy lehet elképzelni, mint valamiféle fehér gyertyaviaszt, ami folyás közben lassan megszilárdul, csak éppen nem kurta másodpercek, hanem évmilliók alatt. A folyamat természetéből adódóan finom redőkben és ráncokban rakódik le, hol elefántbőrre, hol gyűrődő harisnyára emlékeztet. Szépséges látvány, de kapaszkodót nemigen találni rajta.

Kevesen lelik halálukat a barlangokban, de egy törött lábú embert felhozni a mélységből – hát az pokoli feladat. Aki ezen a síkos felületen lezuhan, nem feltétlenül leli halálát, de hogy mindkét lába eltörik, az szinte bizonyos. A magasság nyolc-kilenc méter lehet. Ugyanakkor tudjuk, hogy az út arra vezet, mert Sean fejlámpájának fényében felfedezzük a legmagasabb pont felé vezető nyomokat, ahol a korábbi barlangászok bakancsai felsértették a kalcitot, porhanyósra, mint a tortatészta.

Elindulunk felfelé. Gyomromat a nyugtalanság parányi démonocskái harapdálják. Határozottan lépünk, minden talpalatnyi helyen jól megvizsgáljuk a felület szilárdságát, lehajolva és ujjaink végével megérintve a nagyobb dudorokat, hogy biztosabb legyen az egyensúly… aztán Sean felér, és felérek én is; ott vagyunk a csarnok tetején nyíló hasadéknál, nevetünk megkönnyebbülésünkben – és feltárul előttünk a labirintus újabb tartománya.

Engedtük, hogy a gravitáció vezessen; ha az alagút kettévált, mindig a lefelé tartó utat követtük egészen addig, amíg a visszhang nem jelezte, hogy tágasabb hely felé közeledünk – aztán végre ott voltunk a vízfolyás fenekén, és ott volt a kötél is, amit korábban ledobtunk.

Csakhogy elakadt. Megszorult a biztosító kődarab mögött, és ez nagyon megnehezíti a mászást. Csak annyit tehetünk, hogy lekötjük, mászunk, eloldozzuk, aztán lekötjük megint. Valamelyest így is véd a lezuhanástól; jobb a semminél. Én megyek elöl. A szikla nedves, adódik néhány kényes pillanat. Örülök, hogy ledobtuk azt a kötelet. Sean követ, aztán megpihenünk a vízfolyás tetején, és erőt gyűjtünk a visszatéréshez. Fázom; csontom velejéig hatolt a kő hidege és nyirkossága.

Fel a hasadékon, fel a bevágáson, át a szűkületen, aztán egyre erősebben érezhető a növények friss illata; kibukkanunk a fekete bodzával benőtt mélyedésben, és hamarosan újra ott állunk a mezőn, a lovak legelésznek, a levegőben cikáznak a fecskék – a karbonból egyenesen az antropocénba. Napnyugta. Pupillánk tűhegynyire szűkül. A színek teltek és ragyogóak; a kék nagyon kék, a zöld mélységesen és teljességgel zöld. Boldogsággal töltenek el a színek, a szél vad süvítése, a nap utolsó sugarai, ahogy megcsillannak a kavargó fecskék tollain, a roppant égbolt és a gomolygó felhők a magasságban.

Narancssárga barlangászruhánkban, még mindig hunyorogva ballagunk az út felé. Csillogó Land Roverben egy család húz el mellettünk, a hátsó ülésen ülő gyerekek hátrafordulva hosszan bámulják a két különös alakot, akik mintha az űrből pottyantak volna ide – pedig valójában a föld mélyéből bújtunk elő.

A nagy-britanniai barlangászat leghírhedtebb története egy Neil Moss nevezetű, húszesztendős oxfordi filozófushallgatóról szól. Úgy érzékeltem, hiába múlt el azóta közel hatvan év, a Peak District lakói még ma sem szívesen beszélnek róla.

1959. március 22-én, vasárnap reggel Moss egy nyolcfős társaságban felfedezőútra indult a derbyshire-i Castleton közelében lévő Peak Cavern távolabbi részeinek felderítésére. A barlang első kilométernyi szakasza afféle bemutatóhely, amelyet a 19. század eleje óta látogatnak a helybeliek és a turisták – már csak azért is, hogy meghallgassák a Főcsarnok felső részében lévő természetes galérián, a Karzaton éneklő kórust.

Egy kilométerrel beljebb azonban már minden jóval komorabb. A mennyezetről állandóan csepeg a víz, csak tocsogva lehet haladni, úgy is hívják ezt a helyet, hogy Mucky Ducks, Szurtos Kacsák; a nagy esőzések idején teljesen el is árasztja a víz. A Mucky Ducks után hosszú, alacsony mennyezetű hasadék, a Pickering’s Passage következik, majd egy derékszögű forduló, ahol épp csak átfér egy ember; utána combig érő tó, aztán egy kisebb terem, amelynek padlóján a szájadéknál vagy fél méter szélességű akna nyílik. Ezt a hasadékot akarták felderíteni a kis csapat tagjai abban a reményben, hogy innen továbbjuthatnak a White Peak alatti járatok útvesztőibe.

A magas és vékony alkatú Moss volt a vezető. Kötéllétrát bocsátottak le az aknába, és ő leereszkedett rajta. Az akna négy-öt méteren át egyenesen haladt lefelé, aztán keskenyedni és ferdülni kezdett, végül pedig élesen újból függőlegesre fordult. Moss némi nehézségek árán túljutott az éles fordulón, és tovább ereszkedett lefelé – csak hogy kiderüljön: a repedést jókora kövek zárják el. Zsákutca volt.

Érezte, hogy a kövek elmozdulnak a lába alatt, de úgy látta, hogy itt nem lehet továbbhaladni. Elindult visszafelé. Közvetlenül az éles forduló előtt elvétette a létrafokot, visszacsúszott – és beszorult.

Nem tudta behajlítani a térdét, hogy újból ráléphessen a sártól amúgy is síkos létrára. Karja a törzséhez szorult, és ujjaival hiába igyekezett fogást találni a nyálkás mészkövön. A kötéllétra – talán éppen a lenti kövek elmozdulása következtében – félrecsúszott, s ez is akadályozta a mozgásban; a hasadék szorosan tartotta, és minden mozdulattal csak még reménytelenebb helyzetbe került.

– Az a helyzet – kiáltotta a vagy tíz-tizenöt méterrel fölötte, a fenti teremben várakozó barátainak –, hogy elakadtam. Moccanni sem tudok.

A többiek arra gondoltak, hogy leengednek egy kötelet, és egyszerűen kihúzzák Mosst, ám nem volt náluk biztosítókötél, csak vékony kapaszkodókötél, amit Mossnak valahogy sikerült magára hurkolnia, amikor azonban húzni kezdték, elszakadt. Újra leengedték, Moss megint magára erősítette, de elszakadt megint, aztán elszakadt harmadszor is. A létrát nem akarták felhúzni, mert attól féltek, hogy a mozgatásától Moss csak még jobban beszorul.

Moss megrémült. Teste minden mozdulattal csak még lejjebb csúszott a hasadékban. Tényleg beszorult, és most már fuldoklott is, hiszen a gyötrelmes próbálkozások során mindvégig fogyott az oxigén, és egyre több lett a szén-dioxid, ami nehezebb az oxigénnél, tehát alulról töltötte fel a szűkös teret. A levegő egyre elhasználtabb lett, először odalent, de hamarosan már a fenti teremben is.

Ekkorra már a külvilág is értesült a történtekről, és megkezdődött a korszak egyik legnagyobb szabású mentőakciója. Értesítették a BBC-t, és a helyszínre sorra megérkeztek a Királyi Légierő, a Nemzeti Szénbányászati Hivatal és a Haditengerészet mentőalakulatai, illetve polgári barlangi mentők. Neil apja, Eric Moss Castletonba rohant, de nem tudott eljutni a barlangig; kényszerű tétlenségben várakozott a közelben, és rettegett a fia életéért. A repedés, ahol Moss elakadt, körülbelül háromszáz méternyire volt a barlang bejáratától; a számos akadályon át csak nagy nehézségek árán tudták eljuttatni az akna nyílásáig a mentőfelszerelést. Súlyos oxigéntartályokat vonszoltak át a Mucky Ducks sarán, aztán kézzel-fejjel nyomkodták őket végig a szűk átjárókon. Két fiatalember autóakkumulátorokat hozott, hogy világítani tudjanak. Nátronmésszel próbálták megkötni a felhalmozódott szén-dioxidot. Több száz méternyi telefonkábelt húztak ki, hogy a barlang mélyén lévők kapcsolatot tarthassanak a külvilággal. Három önkéntes, aki megpróbált leereszkedni az aknába, eszméletét veszítette, és a mentőknek kellett kivinniük őket; a negyediknek sikerült Moss mellkasára erősíteni a kötelet, de amikor megpróbálták felhúzni, a hurok megszorult, és csak a légzését sikerült még jobban megnehezíteniük. Mosst eddigre könyörületes ájulás kerítette hatalmába, és végül megfojtotta a saját maga által kilehelt szén-dioxid.

Moss kétségbeejtő helyzetéről egy tizennyolc esztendős manchesteri gépíróleány, June Bailey is tudomást szerzett. Tapasztalt barlangász volt, és rendkívül karcsú; gondolkodás nélkül Castletonba ment, hogy megpróbáljon segíteni. Eljutott az akna fölötti teremig, ahol azt az eligazítást kapta, hogy ha szükséges, törje el Moss kulcscsontját vagy akár a karját is, hogy a válla kiszabaduljon a kő fogságából, és mégiscsak ki lehessen húzni valahogy. Miközben a Királyi Légierő egyik orvosa derékig sárban kézipumpával szivattyúzott oxigént a hasadékba, Bailey elindult lefelé, de a fojtó levegő hamarosan visszatérésre kényszerítette.

Március 24-én, kedden Mosst hivatalosan halottnak nyilvánították. Apja, amikor a hír a tudomására jutott, azt kérte, hagyják a holttestet a hasadékban; ne veszélyeztessenek további emberéleteket azzal, hogy a kiemelésével próbálkoznak.

Valamiféle temetéshez azonban ragaszkodott, ezért engedélyt kért ahhoz, hogy a testet betonozzák be. Egy helyi építkezésről cementet szállítottak a helyszínre, a vizet a combig érő barlangi tóból vették, és örökre a kőbe zárták Moss holttestét. A barlangnak ezt a részét azóta is Moss Chambernek nevezik.{27}

Mire Seannal visszaérünk a házhoz, már vaksötét van. Lemossuk magunkat a kerti locsolóval, aztán a hűvös kertben felakasztjuk a védőruhákat a totemoszlop szárnyaira. Közben végig a Beatles Rubber Soul című albumáról fütyörészek egy számot.

Sean arról mesél, hogy Burrington Combe-ban, az Aveline’sszal éppen szemben egyszer felmászott egy erdő borította hegyoldalon, és talált egy sziklabejáratot, amibe a fejét még be tudta dugni, de ahhoz már szűk volt, hogy a törzse is beférjen.

– Beordítottam – mondja –, és az üreg más hangon válaszolt.

A ház hosszában fekvő padlásszobában alszom. A teret fejmagasságban görcsös szilfa gerendák tagolják; farontó bogarak rágtak beléjük járatokat, amiket soha nem láthatok. Minden tetőcsúcs parányi, tölgyfa keretes ablakban végződik, hűvös, éjszakai levegő áramlik be rajtuk. A könyvek halomban állnak a padlón, mert a falak túlságosan ferdék, hogysem polcokat lehetne melléjük állítani. Elalvás előtt Harrison The Dominion of the Dead című könyvét olvasgatom. Idemásolok néhány mondatot az elejéről:

Évezredek óta most először történik, hogy többnyire nem tudjuk, hol fognak eltemetni bennünket, és egyre kisebb a valószínűsége annak, hogy az őseink között lesz nyughelyünk. Ez mind történelmi, mind szociológiai szempontból vizsgálva rémítő. Néhány nemzedékkel ezelőtt a legtöbb ember számára teljességgel elképzelhetetlen lett volna az effajta bizonytalanság.{28}

Az erdőből macskabagoly nyávogása hallatszik. Aznap éjjel arról álmodom, hogy lassan körbevesz, fényesen beborít és mozdulatlanná merevít a kalcit.

Kiabálásra ébredek. Hajnali fény önti el a szobát. Hallom, ahogy Louis szalad a kertben. Kinézek a tetőablakon. Mezítláb, pizsamában áll a tyúkól előtt.

– Mama! Hány tojást vigyek a reggelihez?

A reggeli lapokban olvasom, hogy geológusok föld alatti tengert fedeztek fel. A földköpenyben a ringwoodit nevezetű ásvány négyszer annyi vizet tartalmazhat, mint a Föld összes óceánja, tengere, folyója, tava és a sarki jégsapkák együttesen.

A következő napokban bejárjuk a Mendipset. Sean a mélybe nézni tanít – hogyan lássam meg a szinte észrevehetetlen nyílásokat, a járatok rejtett kiterjedését. A hőség kitart, nem enyhül. A föld esőre vágyik, mi viszont nem, mert a víz végigzúdulna a barlangrendszereken, és sokkal veszélyesebb lenne behatolnunk.

Odafent, a fákkal borított hegyoldalakon, ahol a saspáfrány embermagasságúra nő és az öreg telepített fenyves már-már természetes erdőnek hat, őzcsapást követünk egy kis meredélyig, ahol hívogatóan tátong egy barlang bejárata, páfrány és szeder veszi körül, a sziklát benőtte a borostyán. Egy napsütötte folton atalantalepke sütkérezik, lassan billegeti szárnyait. Négykézláb mászunk be a kissé riasztó üregbe, a kavicsgörgeteg alacsony belmagasságú kamra felé lejt. Nagy sziklatömbök függnek a mennyezetről. Leereszkedünk, és egy kicsit lekuporodunk.

Megrendítő hely – évezredek óta vonzza az embereket. Rituális temetések színtere; emberek és állatok tetemét helyezték el itt vagy dobták ide feltehetően az újkőkorszakban. Kerültek elő innen bronzkori tárgyak is, és valamikor a 16. vagy a 17. században vörös figurákat festettek a bejárat közelében lévő sziklára; talán valamiféle védelmező, rontásűző, a gonoszt távol tartó szerepük lehetett. Vajon azt kellett-e megakadályozniuk, hogy ártó szellemek bejussanak ezekbe a föld alatti terekbe, vagy azt, hogy kijöjjenek onnan?

Egy másik napon a Mendip-fennsík legmagasabb pontja közelében járunk, az itteni szólás szerint rohadék terepen. A kifejezés azt jelenti, hogy göröngyös, hepehupás, repedékes, nehezen járható – a tájat az elmúlt több mint kétezer évben folytatott ólombányászat formálta ilyenre. A rómaiak még nem végeztek nagyarányú kitermelést, és sok száz apró dombocskában halmozták fel a meddőt, amit aztán a 18. században újból feldolgoztak, és kinyerték belőle a maradék fémet is. A táj ilyetén kettős átalakítása nyomán mindenütt mérgező salak dombjai magasodnak; sűrű fű növi be őket, az állatok pedig érzik a szennyezettséget, és nem legelésznek errefelé.

Ezen a buja növényzetű, de mérgező vidéken igyekszünk egy szép kilátást ígérő magaslat felé. A levegő fátyolosan párás. Sean végigmutogatja a táj fontosabb pontjait: a Bristoli-csatornát, a délnyugatra emelkedő Dartmoort, a csatorna partján épült Hinkley Point atomerőművet, alant pedig a somerseti síkságot, ahol – a fák évgyűrűin alapuló, rendkívül pontos kormeghatározás alapján tudjuk – az újkőkorszaki emberek Krisztus előtt 3807-ben tölgyfákat vágtak ki, hasítottak pallókká, erősítettek össze és fektettek keresztgerendákkal megerősítve a dágvány fölé, így kötve össze a kiemelkedő szárazulatokat.

Az égen papírsárkányok, fölöttük ölyvek köröznek. A közelben mobiltelefon-átjátszó torony küldi a jeleket szerteszét a levegőben, a mi testünkön keresztül is. A lenti síkságon egy fűzfaligetben tűz ég, a füst magasra száll a mozdulatlan levegőben. Tűz ránk a nap. Behunyt szemem előtt vörös és arany kacskaringók kavarognak.

– Túlságosan meleg van idefent, a felszínen – mondja Sean. – Keressünk valami hűvösebb helyet.

Így is teszünk. Ez lesz az egyik legijesztőbb hely, ahol valaha jártam.

Átvágunk a mezőn, le egy fekete bodzás kőrisligetbe. A sziklát puha, zöldes-arany moha borítja. Követjük a patakot a rekettyén és a saspáfrányon át, fenyőrigók csicseregve húznak dél felé, fecskék suhannak a meleg szélben a rét fölött. Továbbmegyünk, le egy mélyedésbe – búcsút intünk a napnak, a leveleken átszűrődő fénynek, az égen sikló ölyvnek –, aztán lefelé a lyukba, a jéghideg, sziklás mélybe, egy víznyelőbe, amit a föld gyomrába futó patak vájt, a fényes ammoniteszek spiráljaival és belemniteszek lövedékeivel gondtalanul és csoda szépen kirakott fekete torokba, le a veszedelembe.

Sean vezet, lebocsátkozik a kétméternyi mélységű kürtőbe. Követem a sötétségbe; térdel, amikor melléérek. Épp csak annyi hely van, hogy egymáshoz szorulva kuporoghassunk. Előttünk mindössze a vállszélességű tér nyílik.

– Ennyi helyet hagyott az omlás… – mondja Sean halkan, ámulattal.

Az ilyen sziklaomlások elzárják a folyosókat, de az egymásra halmozódott, hatalmas tömbök között utat lehet találni az átjutáshoz. Az ilyen omlások különös, kiszámíthatatlan szerkezetek; fennmaradhatnak évezredeken át, de egy földrengés egy pillanat alatt egészen más helyzetbe mozdíthatja a sziklatömböket. Akár egy kéz érintése is elég lehet ahhoz, hogy az egész rakás tovább omoljon, és beszorítsa az ember karját, lábát, vagy ami a legrosszabb: elzárja előle a kiutat.

A sivár üregben kuporogva fülemben érzem a szívdobogásomat, mintha veszélyre figyelmeztetne. Kinyújtom a kezem, és megérintem a legközelebbi kőtömb fekete felületét. Hidege úgy hat rám, mint az áramütés: felszalad a karomon, megbénít.

Arra gondolok, hogy ezek a sziklák gyönyörűek – sötét mészkő, úgy csillog lámpáink fényében, mint a jég –, és mintha a köztük lévő levegő is derengene, úgyhogy tényleg, egyszerűen lehetetlen nem bemászni a tömbök közé.

Van is utalás arra, hogy merre kell elindulni ebben az útvesztőben. Az első szikláról fehér nejlonzsinór indul, korábbi barlangászok által itt hagyott Ariadné fonala; arról a gyapjúfonal-gombolyagról kapta a nevét, amit Ariadné adott Thészeusznak, hogy a legombolyított szálat követve találjon majd vissza a Minótaurosz labirintusának sötét zegzugaiból.

– Csak utánad – suttogja Sean; a fehér zsinór felé int, és meghajol, amennyire csak ebben az összekuporodott testhelyzetben lehetséges.

– Nem, dehogy, csakis teutánad – suttogom viszonozva a meghajlást.

Sean égnek fordítja a szemét, és bedugja a fejét a harminc centinél alig szélesebb nyílásba. Amikor a lába is eltűnik, utánaindulok.

Befelé és lefelé, át- és megint átszuszakolom magam a feketén tátongó omladék minden egyes fordulóján, követem a fehér zsinórt, hajlítgatom, csavarom a testemet, hogy beférjen, beilleszkedjen a szűk térbe, tekeredem ide-oda a hideg kőben, és próbálom a lehető legkevésbé nyomni a sziklatömböket; próbálok gázzá változni, ami a felületek érintése nélkül folyik át a zegzugos járaton – csakhogy nagyon is érzem: vérrel és csonttal teli, nehézkes zsák vagyok, könyökömmel és térdemmel kell tovább- és továbbnyomkodnom magam; tolni a lábammal, húzgálni az ujjaimmal, és minden egyes érintés újabb veszélyt rejt; egyetlen apró lökés kioldhatja a sziklahalmaz csapdáját –, aztán Sean kijut a labirintusból, hallom, ahogy egy tágasabb térben felsóhajt, én is kiérek a kamrába, ahol már csaknem ki is tudunk egyenesedni, és ismét biztonságos, szilárd fölöttünk a mennyezet.

– A francba – mondom, és alig kapok levegőt.

– Hát igen – ért egyet Sean.

Bal felé járat nyílik: vállszélességű, fekete kör. Előttünk torokszorító látvány: két, egymás felé dőlő fekete kőszál tűnik elő a sötétségből, nem is mészkő, inkább márvány – megvannak vagy háromméteresek.

Ez egy rétegződési sík; a mostani kőzet időtlen időkkel ezelőtt üledékként halmozódott fel a tengerfenéken. Évmilliókkal később a kéregmozgások eltávolították egymástól a rétegeket, a közöttük áramló víz pedig csiszolta, koptatta a felületeket, és tovább növelte a köztük lévő távolságot. Amikor behatolunk, voltaképpen ennek az időszakadéknak a mélységeibe merészkedünk.

Izgatottan és szorongva lépünk a ferde hasadékba, hátradőlve csúszunk bele a sötétségbe, a felső kőfelület fölébünk tornyosul. Itt nem fenyeget a beomlás veszélye, de a bezártság érzése nyomasztóan erős. Haladunk a ferde térben, míg el nem érünk a feliszapolódott fenékig, ami a víz folyásának nem akadály, de a mi merev és esetlen testünknek mindenképpen azt a pontot jelenti, ahonnan nincs tovább.

Itt, a zsákutca végén egyikünk sem szól. A beszéd, a nyelv megsemmisül. Mindketten túlságosan is el vagyunk foglalva azzal, hogy felépítsünk magunkban valamit, ami a lelkierőnket fenntarthatja, mert iszonyatos nyomást kell elviselni: a kő és az idő olyan súllyal nehezedik rám minden irányból, amilyet még soha életemben nem tapasztaltam – kővé változtat minket magunkat is egy perc alatt. Elbűvölő és iszonyatos hely; még rövid időre is szinte elviselhetetlen.

Visszatérünk az omláshoz, amelyen most újból át kell jutnunk; ott vár a zsinór, a fehér vezérfonal. Nélküle aligha találnánk ki ebből az útvesztőből. Olyan feladat lenne, mint megjegyezni egy ötvenszavas nyelvtörőt, aztán kifelé menet elismételni visszafelé.

Lehasalok, elindulok előre. Követem a zsinórt. Az omladék minden kamrája sorra-rendre nyílik a következőbe. Átjutok az utolsó hasadékon, benyomakodom a bevezető kürtőbe, szinte hallom, ahogy a fekete kő állkapcsa üresen csattan össze a sarkam mögött, aztán már kint is vagyok a szabadban, ott állok a víznyelő mélyedésében, csontjaim mintha növekedni kezdenének a rám záporozó fényben, a páfrányok zöldje belém szivárog, a moha belepi a bőrömet, a szememben kavarognak a falevelek – ott ülünk Seannal, csak nevetünk, és néhány pillanatig mélyen átéljük a felismerést, hogy az embernek a fény valódi megismeréséhez előbb a sötét mélységben kell eltemetkeznie.

Kimászunk a mélyedésből, a fekete bodza és a kőrisek árnyékából. A napsütés szinte tapintható, szeretnék hanyatt feküdni benne, és csak lebegni, ahogy a nagyon magas sótartalmú tengerekben lehet. A hasadék szűk feketesége után szédítőek a távolságok. A láthatáron két kerek, füves dombtető emelkedik.

Sean rájuk mutat.

– Ott látszik kettő a Priddy Nine Barrows bronzkori sírjai közül – mondja.

A Mendipsben most van a szénagyűjtés ideje. A levegőt a frissen kaszált fű telt illata járja át. Ahol már felszedték és bebálázták a szénát, látható az új hajtások üde zöldje. Sétálunk az omladékos barlang felől fel, a sírdombok felé egy mélyúton; van vagy öt méter az aljától a peremén növekvő bokrokig.

Tengelicék rebbennek föl, mindenfelől árad a madárdal. Megrendít a valójában hétköznapi táj tágassága és a színek gazdagsága. Itt, a Mendipsben ismertem fel, hogy milyen keskeny határ választja el a felső és a föld alatti világot, s hogy mindkét irányban milyen nehéz áthatolni rajta.

A mélyút egy kőfalon nyíló átjáróhoz vezet, onnan pedig tovább egy rétre, ahol langyos nyugati szellő fújdogál. A sírdombok egy vonalban sorakoznak a lankán. Átvágunk a réten, élvezzük egymás társaságát, és örömmel tölt el mindkettőnket a hallgatás. Amikor odaérünk az első sírdombhoz, hanyatt dőlünk a magas fűben, bőrünket forrón süti a nap.

Gyöngyvessző, búzavirág, ördögszem. Minden olyan hátborzongatóan furcsa. A fűszálakon üldögélő legyek olyan egzotikusak, mint a tigrisek – ezernyi bíborszínű hatszögből álló szemek, csipkefinom ötvösmunkát idéző szárnyak… Olyan mozdulatlanul fekszünk, hogy egy kicsi sáska alig néhány centiméterre merészkedik; figyelem, ahogy combját a szárnyához dörzsölgetve ciripel. Azokra az emberekre gondolok, akik a sírdombokat emelték, akik ezt a magasan fekvő helyet választották ki a temetésre. Elképzelem, ahogy kimélyítik és kövekkel bélelik a sírvermet, elkészítik a peremes urnákat, elhamvasztják a holttesteket, és megépítik, felhordják a sírdombokat.

John Skinner tiszteletes és emberei 1815-ben a kilenc sírból nyolcat tártak fel egyetlen hét alatt; buzgalmuk mögött a régészeti érdeklődés és a sírrablók mohósága állt. Minden sírdomb mélyén legalább egy ember hamvai nyugodtak. Az egyik a valaha itt talált leggazdagabb sír volt, egy asszonyé, aki állapotosan halt meg; a medencéje hiányzott, de mellétemettek számos borostyán- és fajanszgyöngyöt, egy rézbaglyot és egy finom kidolgozású csatot. Huszonnégy évvel azután, hogy a Priddy Nine Barrows nyolc sírját kifosztotta, Skinner fejbe lőtte magát. A közvélekedés szerint a barátainak sikerült elleplezniük az öngyilkosság tényét, így a tiszteletes megszentelt földben nyugodhat egyházkerületében, a somerseti Camertonban. Gyakran jobban bánunk a holtakkal, mint az élőkkel, pedig az élőknek nagyobb szükségük lenne a figyelmünkre és a gyengédségünkre.

Sean elmesél egy történetet. A Mendipsben bronzkori temetkezési helyeket feltáró régészek nemrég egy urnában eltemetett asszony maradványaira bukkantak. Amikor a 20. század elején fákat ültettek itt, a mélyszántás megrongálta a sírdombot, de az urna szerencsésen épségben maradt. A régészek kiemelték az urnát, megvizsgálták a csontokat, munkájuk végeztével pedig egy este, amikor már éjjeli lepkék röpködtek a fák árnyékában, az urna másolatába helyezték és eltemették a maradványokat. Egyikük áldást is mondott; valóságos újratemetési szertartást végeztek több ezer év után, részben illő tiszteletből, részben pedig – talán – bocsánatkérésként.

Felállunk a langyos szélben, és végigballagunk egyik sírdombtól a másikig, amíg el nem érjük az utolsót, a kilencediket. Ott megfordulunk, visszamegyünk az elsőhöz, és megint leheveredünk az oldalán; hol beszélgetünk, hol meg hallgatunk. Alattunk a föld, a sírhely, még lejjebb meg a mészkő és benne azok a hasadékok.

Olyan sokáig időzünk, hogy amikor felkelünk, és visszanézek, ott látom a fűben testünk lenyomatát, az elkerülhetetlenül bekövetkező jövő körvonalait.

{1} „Vajon sötét van-e odalent… a Semmi világában?”: Helen Adam: „Down There in the Dark”, in Helen Adam Reader. Szerk.: Kristin Prevallet. Orono, Maine, National Poetry Foundation, 2007, 34.

{2} „Az űr a felszínre költözik…”: Advances in Geophysics. Szerk.: Lars Nielsen. 57. k., Cambridge, Massachusetts, Academic Press, 2016, 99.

{3} „súlyos, földmélyi valóság”: Elaine Scarry: The Body in Pain: The Making and Unmaking of the World. Oxford, Oxford University Press, 1985, 3.

{4} „a világ mély odvainak szörnyű feketesége”: Cormac McCarthy: Blood Meridian. New York, Vintage, 1992, 117. Magyarul: Véres délkörök. Ford. Bart István. Budapest, Magvető, 2014.

{5} Bart István fordítása

{6} „Ott feküdtek … De meg se tudott moccanni”: Alan Garner: The Weirdstone of Brisingamen. 1960, London, HarperCollins, 2014, 177–78.

{7} „lapos hagyományai … alapvetően horizontális világszemlélet … megcsontosodottan síkbeli távlatok”: Stephen Graham: Vertical: The City from Satellites to Bunkers. London, Verso, 2016, 4–7.

{8} „Kényszerítsétek magatokat arra, hogy laposabban lássatok…”: Georges Perec: Espèces d’espaces. Angol ford.: Species of Spaces and Other Pieces. John Sturrock, 1974, Harmondsworth, Penguin, 1997, 51.

{9} Lépfenespórákat eregetnek a szabadba a mindeddig keményre fagyott földből előbukkanó rénszarvastetemek: erről és más, a sarkvidék talajából előkerülő dolgokról lásd Sophia Roosth remek esszéjét: „Virus, Coal, and Seed: Subcutaneous Life in the Polar North.” Los Angeles Review of Books, 2016. december 21.;
https://lareviewofbooks.org/article/virus-coal-seed-subcutaneous-life-polar-north/

{10} „az alvilág kapuja”: Melissa Hogenboom: „In Siberia There is a Huge Crater and It is Getting Bigger.” BBC, 2017. február 24.

{11} „Wenn du mich siehst, dann weine”: lásd R. Brázdil, P. Dobrovolny et al.: „Droughts in the Czech Lands, 1090–2012 AD.” Climate of the Past 9, 2013. augusztus, 1985–2002.

{12} „Nem az a baj, hogy mindenféle dolgokat temettünk a föld mélyére … sötét erővel ébrednek fel hosszú és mély álmukból”: Þóra Pétursdóttir: „Drift”, in Multispecies Archaeology. Szerk.: Suzanne E. Pilaar Birch. London, Routledge, 2018, 85–102., lásd még: Þóra Pétursdóttir: „Climate Change? Archaeology and Anthropocene.” Archaeological Dialogues 24:2, 2017, 182–93.; alvó óriások: idézve Graham Harman: Immaterialism. Cambridge, Polity Press, 2016, 7.

{13} „A mély idő a mélység kronológiája”: a deep time kifejezést többnyire John McPheenek tulajdonítják (Basin and Range. New York, FSG, 1981); John Playfair használta az idő feneketlen mélysége kifejezést, amikor 1788-ban James Hutton társaságában vizsgálta a Siccar Point-diszkordanciát.

{14} „Láttam őket…”: „Gilgamesh, Enkidu and the Nether World”, Version A, in J. A. Black, G. Cunningham, E. Fluckiger-Hawker, E. Robson és G. Zólyomi: The Electronic Text Corpus of Sumerian Literature. Oxford, 1998–;
http://etcsl.orinst.ox.ac.uk/section1/tr1814.htm

{15} az emberek már lemerészkedtek a sötétség birodalmába: Alistair Pike, idézi Emma Marris: „Neanderthal Artists Made Oldest-Known Cave Paintings.” Nature, 2018. február 22.

{16} Kodolányi Gyula fordítása

{17} „Hív a lejtő / amint hívott a kaptató is”: William Carlos Williams: The Descent, in The Collected Poems of William Carlos Williams. II. k., 1939–1962. Szerk.: Christopher MacGowan. New York, New Directions, 1988, 245., magyarul: „A lejtő”, magyarulbabelben.net. Ford.: Kodolányi Gyula.

{18} „a fejjel lefelé járni kényszerülő holtak talpa mindig érinti az odafent járkáló elevenekét…”: Richard Bradley, Tim Ingold műve alapján, ANP, 12.; lásd Tim Ingold: The Appropriation of Nature. Manchester, Manchester University Press, 1986, 246.

{19} Az első tárgy … hogy segítsen látnom a vaksötétben: a bálnacsontból készült baglyot a szobrász Steve Dilworth készítette és ajándékozta nekem a Harris-szigeten; különös életéről és munkásságáról részletesen írtam The Old Ways: A Journey on Foot című könyvem (London, Hamish Hamilton, 2012) „Gneiss” című fejezetében. Képek Dilworth műveiről.
http://www.gallery-pangolin.com/artists/steve-dilworth

{20} „meglepetten látják … csaknem kővé váltan, nagy összevisszaságban”: Bristol Mercury & Universal Advertiser, 1797. január 16. Ezt a forrást több mással együtt teljes terjedelemben közli A. Boycott és L. J. Wilson: „Contemporary Accounts of the Discovery of Aveline’s Hole, Burrington Combe, North Somerset.” Proceedings of the University of Bristol Spelaeological Society 25:1, 2010, 11–25. Továbbá R. J. Schulting: „»Pursuing a Rabbit in Burrington Combe«: New Research on the Early Mesolithic Burial Cave of Aveline’s Hole.” Proceedings of the University of Bristol Spelaeological Society 23:3, 2005, 171–265.

{21} „olyan üreges … és valami hatalmas, föld alatti tenger tárulna elénk”: Arthur Conan Doyle: „The Terror of Blue John Gap”, in Arthur Conan Doyle: Tales of Terror and Mystery. 1902, Cornwall, House of Stratus, 2009, 58.

{22} „Nem bízom benne egy körömfeketényit sem”: Tim Robinson: My Time in Space. Dublin, Lilliput, 2001, 114.

{23} „Embernek lenni mindenekelőtt azt jelenti, hogy eltemetjük a halottakat”: Robert Pogue Harrison: The Dominion of the Dead. Chicago, University of Chicago Press, 2003, xi. Lásd még Rebecca Altman kitűnő esszéjét: „On What We Bury.” ISLE 21:1, 2014. tél 95–85

{24} A Rising Star elnevezésű dél-afrikai mészkőbarlangrendszerben … Homo naledi már temette a halottait: lásd John Hawks et al.: „New Fossil Remains of Homo Naledi from the Lesedi Chamber, South Africa.” eLife 6, 2017.

{25} „negyven vagy ötven Urna … a Föld alulsó részében”: Thomas Browne:
Religio Medici and Urne-Buriall. Szerk.: Stephen Greenblatt és Ramie Targoff. 1658, New York, NYRB Classics, 2012, 103., 114–15. és 112.

{26} Az észak-izraeli Hilazon folyóhoz közeli mészkőbarlangban…: lásd Leore Grossman et al.: „A 12,000-Year-Old Shaman Burial from the Southern Levant (Israel).” PNAS 105:46, 2008, 17 665–69.

{27} A nagy-britanniai barlangászat leghírhedtebb története … A barlangnak ezt a részét azóta is Moss Chambernek nevezik: A történet ismertetésénél több forrásra is támaszkodtam, elsősorban a következőkre: James Lovelock: Life and Death Underground. London, G. Bell and Sons, 1963, 11–27.; Judy Whiteside: „Remembering Neil Moss”;
https://www.mountain.rescue.org.uk/2019/03/remembering-neil-moss-sixty-years-after-the-tragedy-of-his-death-in-a-peak-district-cavern/, valamint Fight for Life: The Neil Moss Story. Rend.: Dave Webb (2006).

{28} „Évezredek óta most először történik … teljességgel elképzelhetetlen lett volna az effajta bizonytalanság”: Harrison: The Dominion of the Dead, 31.