Szabira Mentem!

Találkozunk Dominikán! A lelked

Méri Judit Judit

Impresszum

„2023

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright © Méri Judit

A borító Méri Judit fotóiból készült.”

Kivonat a következőből

Szabira Mentem!: Ui.: Találkozunk Dominikán! A lelked

Méri Judit

https://itunes.apple.com/WebObjects/MZStore.woa/wa/viewBook?id=0

Ez az anyag szerzői jogi védelem alá eshet.

Ajánlom annak, ki mind az álmában hisz.

Legyél te az, ki kilép,

Legyél te az, ki elér.

Legyél az, ki álmodni mer,

S az álom szárnyán útra kel.

Az úton, lehet minden szürke,

De igazából fekete és fehér;

Színezd át az álmot,

S megnyílik az ég.

A hét kapu rejti, mit színfalak fednek,

Minden, amit mások látni nem mernek;

Tiéd minden kincs és már sejted,

Hazát és békét csak a szívedben lelhetsz.

A szívbéli haza erős és kedves,

Külső mocsoktól teljesen mentes;

Megtaláltam bent e varázs helyet,

Megteremtem kívül, hogy lásd: lehet!

Bevezetés

Több mint egy évtizede foglalkozom a lélek rejtelmeivel. Igen, ez a mai kor egyik divatja. Hogy divatozom-e? Nem. Mindig önmagamért tettem meg a lépéseket, ezért az életformámmá vált. Végtelen magasokba és pusztító mélységekbe vitt már ez az időszak, azért, hogy újra és újra megalkothassam egy egyre letisztultabb, egyre valódibb önmagam. Hogy sok idő ez vagy sem? Azt mindenkinek magának kell eldöntenie, összevetve a kiindulási pontot azzal, hogy „most” „hol” van az ember. Fel lehet építeni egy házat 10 év alatt, de akár egy esztendő is megteszi. Minél elszántabb és aktívabb valaki az önfelfedezés útján, annál előbb találkozik igaz önmagával. Később az ember meglátja magában a másikat és önmagát a másikban…

A kinyílás tette lehetővé, hogy másoknak is segítő kezet tudjak nyújtani, ha azt kérik. Szeretettel használom intuitív készségeimet, hogy a legoptimálisabb lépéseket tudjam megmutatni a hozzám fordulóknak. Ezért is változnak, bővülnek és finomodnak a módszerek minden egyes alkalommal, mikor dolgozom velük.

Minden segítségnyújtás egy öngyógyítás is egyben, és ez egy hatalmas csoda. Aktív áramlás, akár az élet maga.

És, hogy mennyire színes is az élet forgataga, arról naplófeljegyzéseim által kaphatunk betekintést.

Hat hét a Dominikai Köztársaságban…

Az ötlet, hogy lelépünk a hazánkban már kóróssá vált karácsonyi őrület és a hideg, sötét, rövid téli napok elől, a nyár közepe felé fogalmazódott meg bennünk. Volt szerencsénk a 2017-es év elején egy családi meghívás jóvoltából 1 hetet eltöltenünk Dominikán egy igen szuper 5 csillagos szállodában, ahol minden igényünket tökéletesen kielégítették. Ez a hét nap olyan felszabadító volt, hogy életünk azóta gyökeres fordulatot vett. Rengeteg dolog, belső megélés és „lelki építőkocka”, a több száz oldás és több évtized – sőt több életnyi – küzdelem után végre a helyére került és értelmet nyert.

Szeretem a jó filmeket, azokat, amelyek elgondolkodtatják az embert, azokat, melyek további támpontokat nyújtanak az embernek, ha az hajlandó meghallani a sorok igazi mondandóját. Hiszek abban, hogy mindenkinek megvan a készsége és lehetősége, hogy alakítsa sorsát, hogy van és létező a szabad akarat – egy bizonyos formában és szintig mindenképp –, hogy vannak olyan dolgok és helyzetek, amikre, ha rálelsz, és „elkapod” a hullámot, akkor megtörténteti veled a létezés, azt, ami valóban a sorsod.

Vannak ismétlődések, „programok”, amik alattomosan mindannyiunkba bele vannak kódolva, hurcoljuk magunkkal sokszor életeken át, és ezért vannak olyan történések is, amik „elkerülhetetlenek”; egyszerűen, mert meg akarnak történni veled.

„Vannak állandó dolgok az időben, amik MEG AKARNAK TÖRTÉNNI…” (Terminator-Genesys)

A 2017-es meghívás indított el egy olyan hullámot az életemben, ami még jobban felnyitotta szememet a létezés egyszerűségére és arra, hogy kezdjek el végre az áramlattal együtt „csak lenni”. Dobjam el az eddig már oly sok kudarcot eredményező, túlkomplikáló, „agyaló” és aggódó részemet, és kezdjek el sokkal jobban bízni és ráhagyatkozni a belső hangra, ami már régóta hangosan kiabált hozzám, de mindig felülbíráltam, és így az sokszor háttérbe szorult…

1. nap, szombat - 2017. december 02.

A bécsi reptérre idejében megérkeztünk, és sikeres volt a check-in is. Megkaptuk a jegyeket, bőröndjeink pedig már a színfalak mögött folytatták útjukat a gumiszalag útvesztőin. Teljes nyugalommal és elégedettséggel kerestük a számunkra kijelölt terminált, kisvártatva meg is találtuk. Egyetlen férfi üldögélt a hatalmas, kihalt teremben; kezdetben nem törődtünk vele, hiszen rengeteg időnk volt még felszállásig, úgyhogy nézelődtünk, és beszélgettünk a reptérről mint munkahelyről. Nagyon izgalmas és összetett, precízen megszervezett fogaskerekek együttműködése kell, hogy lendületbe hozza ezt az érdekes helyet.

Várónk a földszinten volt, így közvetlen kilátás tárult elénk a száguldozó munkagépekről és „helyijáratos” kisbuszokról. Iszonyatosan lassan ketyegett az idő, és még mindig csak hárman tengtünk a hatalmas hodályban… Párom éppen a mosdóban volt, mikor a nagydarab férfi félhangosan, németül mormogott valamit, majd hirtelen eltűnt. Kedvesem pár perccel ezután előkerült, és mondtam neki, hogy szerintem valami nem oké, hiszen nem jön egyetlen árva utas sem, és aki velünk együtt várakozott, az is lelécelt, épp az imént. Nem hagyott nyugodni a dolog, ezért kerestem egy információs kijelző táblát, mert beszállásig már csak fél óránk maradt hátra. Természetesen, ahogy a gyanúm is alátámasztotta, áttették a várakozási helyszínünket máshová, mit ne mondjak, egyből levert a víz. Így visszatekintve, azt érzem igazából ezzel a momentummal kezdődött a kalandunk… Gyors rohanás az új váróba.

Hamar megtaláltuk az új gyülekezési pontot, és az óra egyre csak ketyegett, már rég be kellett volna szállnunk a gépbe… Amint ezen morfondíroztam magamban épp, megszólalt a hangosbemondó és a következőket közölték velünk: „20 perc késés technikai okok miatt…”. Hát nem volt mit tenni, tovább vártunk, de akaratlanul is kezdett a hangulat egyre feszültebbé válni.

Nagy nehezen feljutottunk a Kölnbe tartó gépre. Az út gördülékeny volt, bár a rengeteg késés miatt sanszos volt, hogy lekéssük a nagygépet, ami Puerto Platára megy. Kész „idegroncs” voltam, mire Kölnben landoltunk. Következő meglepetés, hogy még buszozni is kellett a reptéren belül… A busz ablakára belülről egy matrica volt felragasztva, amit lefordítani ugyan nem tudtam, mert annyira nem megy jól a német nyelv, de kikövetkeztettem, hogy az első megállóban azoknak kell kiszállni, akik nem szállnak át másik gépre. A másodikban – mint mi is – azok szálltak le, akik tovább repültek Kölnből. Persze nagyjából a fél kölni gép átszállt a Puerto Plata-i repülőre, úgyhogy a tömeg futásnak eredt, mert már csak ránk várt a járat.

Rohanás az épületbe be, lépcsőn föl, táblák figyelése, a pultnál megállni… A jegykezelő sehol, a tömeg torlódik, mindenki nyugtalankodik, méltatlankodik és morog a saját nyelvén. Színes körű anyázás vette kezdetét, és most ezt csak finoman írtam le… Nagy vártatva szolgálati helyére visszaért a hölgy, és egy „doc ok” pecsétet nyomott a jegyünkre, majd további futás a következő pulthoz, lépcsőn le, ki a nyílt placcra, futás a kordonok között cikázva, mint a Challenge Day-en, végül fel a nagygépre. Hamar, gyorsan mindenki elfoglalta a helyét, és némi várakozás után – gondolom, amíg átpakolták a csomagokat – végre nekivágtunk a nagy útnak, és felszállt vasmadarunk. Egy röpke 10 órás menetidő állt előttünk ezen a – már délelőtt 10:30-kor – nem egyszerű napon…

Akkor még nem sejtettük, hogy az addig bekövetkezett dolgok csak az alapjai voltak egy sokkal szövevényesebb és sokkolóbb napnak… Tehát, mit sem sejtve, mosolyogva és némileg megnyugodva hegyeztük a fülünket a bemondottakra. A gépen közölték az első – számomra – megdöbbentő tényezőt: miszerint a fejtámlába szerelt szórakoztató kijelző használata díjköteles. 10 hónappal ezelőtt még nem volt az, úgyhogy ezen a változtatáson némileg meglepődtem. Majd’ 10 euró fejében az ember fia nézheti a filmeket, sorozatokat, zenét hallgathat és pasziánszozhat, ha nem akarja magát halálra unni a 8.000 kilométeres úton. Hát mi úgy gondoltuk – és velünk együtt sokan mások is –, hogy azt a 2 x 10 eurót hasznosabb dolgokra is képesek leszünk elkölteni, így nem vettük igénybe ezt a lehetőséget. Vittünk magunkkal magyar kártyát, rejtvényújságokat, magazinokat, és ezekkel ütöttük agyon az időt a fedélzeten, no meg persze bőszen szürcsöltük a fejenként 0,5 liter egységnyi ásványvizünket, ami minden utasnak ingyen járt a fél napos útra…

Lassan elérkezett az első ételosztás ideje, amit már nagyon vártunk, mert igencsak megéheztünk addigra. Az egyik négyes sorban ültünk a gép közepén, persze mindketten legbelül, két német fickó közé bepréselve. Én kaptam meleg ételt – ami megjegyzem zárójelben, hogy iszonyatos pocsék volt, pedig most már nem vagyok válogatós típus, mint gyerekkoromban –, a párom viszont semmit sem kapott, de azt jó sokat. Mikor végre sikerült megkérdeznem, hogy ő miért nem kapott, azt a választ kaptuk, hogy nincs a repjegy árában. Ebben csak az a szép, hogy egyforma jegyünk volt… és persze az, hogy a jegyhez kinyomtatott értesítőn nem volt feltüntetve, hogy a jegy ára nem tartalmazza az étkeztetést…

A német precizitás felszínre látszott törni. Egyébként a légi utaskísérőkkel olyan szinten nehéz volt felvenni a kapcsolatot, hogy ilyet még a mesében sem láttam. Nulla szemkontaktus, nulla figyelem a szolid kézjelzésre, hogy talán szeretnék valamit, abszolút nulla. Ezzel szemben sok robotszerű mozdulat és érzelmileg fagyos ábrázatok, az embereket emberré tevő empátia tökéletes kihaltsága, üveges-homályos tekintetek. Fiatal, életerős nők szolgálták ki az utasokat! Nem nyugdíj előtti, esetleg a kiégés és fáradtság nyomása alatt lévő dolgozókról beszélünk! Ez a totális érzelmi fásultság „tendencia” tapasztalataim szerint egyre nagyobb méreteket ölt már a serdülő fiatalok és a fiatal felnőttek körében, mind hazánkban, mind – a fedélzeten tapasztalhattuk – Európában máshol is…

Megdöbbentő, de nem csak egy légi kísérő, hanem az összes így viselkedett körülöttünk. Mikor a sorunk szélén ülő német fiatalember rászólt honfitársára, hogy valamit szeretnék, na, akkor volt fél másodpercem, hogy regéljek neki. A válaszok ridegek, félvállról odavetettek és sokszor flegmán rövidek voltak, társítva a kelletlen arckifejezéssel, hogy valaki beszédre késztette… Egyszóval magasról tettek a fejünkre. Megjegyzem, ez nem külön nekünk szólt, hanem minden utassal szemben ez volt az eljárás.

Visszatérve a táplálék ellátásra, az ebédem felét odaadtam páromnak, és a mellette ülő fiatal srác is felajánlott az ételéből némi részt, így Attila sem maradt éhen. Teltek-múltak az órák, de olyan érzésünk volt, mintha egyre lassabban peregtek volna a percek a fedélzeten. Biztos a szembeszél miatt…

Néhány óra és pár száz méter sétával megtett táv után a fedélzeten, végre közeledett a landolás; a háttámlás kijelzőn azért az utazás adatait – ingyen – nyomon lehetett követni, és ennek igazán örültünk. Meg tudod nézni az indulási időt, az utazásból eltelt időt, a hátralévő időt, a megtett út hosszát, a külső hőmérsékletet, a szélerősséget és egy csomó érdekes adatot. Némileg elszórakoztatja az embert, ahogy századszor is végignézve szuggerálja az animációt, miképp a kis gép röpül az óceán felett a cél felé…

A cél elérése előtt azonban hátra volt még egy szendvicsosztás is. Kíváncsian vártuk, hogy most mi lesz a leosztás. Na, ebben a körben már én sem kaptam semmit, aztán mondtam Attilának, hogy ez így nem lesz jó, és vettem magamnak egy frankó kis „előrecsomizott” szendvicset, majd jóízűen megfalatoztam. Több koplaló társam is hasonlóan döntött szendvics ügyben. Ezek után a csodálatos események és tapasztalatok után végre, nagy sokára megérkeztünk a célállomásra, a Dominikai Köztársaságba, azon belül is a Puerto Plata-i nemzetközi reptérre.

Hála a magasságosnak a landolás sima és „zökkenőmentes” volt. A látvány igen hasonlatos a Punta Cana-i leszállóhoz. Pálmafák, ősdzsumbuj, keskeny aszfaltcsík… kicsit olyan érzés, mintha valami hirtelen rögtönzött „átmenetileg megteszi” helyen gördültünk volna végig, helyi idő szerint délután ötkor. Gyönyörű naplemente, 28-30 C fok és kb. 90 %-os páratartalom fogadott minket. Végre ide értünk – gondoltam én nagy naivan –, most már minden rendben lesz! Az összes hivatalos belépési szekatúrán túlestünk, mint például: belépési díj 10 USA dollár/fő, űrlap kitöltése, útlevél ellenőrzése, csomagok megtalálása, indulás a kijárat felé.

Átvergődtük magunkat a kiabáló, bőröndrángató tömegen, hogy szerezzünk egy taxit, ami elvisz a negyedórányi távolságra lévő apartmanhoz, amit lefoglaltunk. Megjegyzésként hadd említsem meg, hogy ezt a hat hetes utazást privátban intéztük, tehát semmilyen utazási iroda vagy ügynökség segítségét nem vettük igénybe. A repjegy és a szállás kiválasztásától és a foglalásától kezdve az utasbiztosításon át, mindent egyénileg derítettünk fel és szerveztük meg magunknak, tehát úgymond külső segítségre vagy háttértámogatásra abszolút nem számíthattunk…

A taxisok rövid belharc során „megküzdöttek” értünk, és már röpültek is a bőröndök a csomagtartóba. Elindultunk apartmanunk felé… Illetve gurultunk öt teljes métert és megálltunk. A sofőr visszatolatott és kiszállt. Egymásra néztünk és tanakodtunk. Néhány perc múltán a taxis visszaült a járgányba, és még egyszer megkérdezte, hogy hova is akarunk eljutni. Előtúrtuk a foglalás papírját, amin térkép, cím, telefonszám, minden anyám tyúkja rajta van. Kérdeztük, oké-e? Persze! Majd bőszen telefonálgatni kezdett…, ezután nagy nehezen nekivágtunk az útnak.

Azt már otthon is sejtettem, hogy Dominikán, ha az ember nem egy öt csillagos szállodába foglal, akkor bizony bekeveredik a szegény réteg közé, és bepillantást nyer a puszta valóság körülményeiről. A Puerto Plata-i reptér a város szélén helyezkedik el, messze az európai szemnek civilizált résztől. Magamat elég bátornak és talpraesettnek tartom, és volt fogalmam nagyjából arról, hogy miket fogunk itt látni, lelkileg kicsit készültem is rá, de az elképzelésem a szegénységről, a rossz körülményekről, a koszról, a szemétről és a putrikról messze sem közelítette meg azt, amit a taxiból láttunk… Igazából nincs olyan elbeszélés, fotó vagy akár videofelvétel, ami elég hűen be tudná mutatni az itteni állapotokat. Ha meg akarod ismerni, ahhoz itt kell lenned. Ha meg akarod érezni, ahhoz itt kell lenned. Ha meg akarod valamennyire is érteni, akkor ahhoz itt kell lenned! A könyvem története természetesen a saját szemszögemből íródik, de igyekszem felülről, objektíven is megvizsgálni azt, ami itt létezik.

A kis kitekintés után térjünk vissza a taxis fuvarhoz, mert még messze nincs vége. Ahogy a főúton keresztül átvágtunk a város peremén, láttunk az út szélén várakozó motoros vagányokat, lerobbant bádogbódé falatozókat, elkerített földdarabokat, ahol marhák kerestek élelmet maguknak a szeméttel borított füves részen; elhagyatottnak hitt, de mégis működő benzinkutakat; utcán ücsörgő mindenféle embereket, lakatlan, romos tákolmányokat, helyi pénzváltót szintén bádog bódéból, utcai gyümölcsárusokat, rengeteg kóbor kutyát, kókuszdióval megrakott kisteherautókat, amiknek az oldala raklappal volt megmagasítva, és nagyjából másfél-kétszeresen volt túlrakodva, az úton cikázó temérdek motorost, akik strandpapucsban, bukósisak nélkül repesztettek üveg sima gumikkal az autók között, a forgalommal szemben közlekedőket a szélső sávban…

Az utak többségének két szélén 40-50 cm széles vályúk futottak végig, ahol az esővíz elfolyik, magával víve mindent, ami csak az útjába kerül. Szemetet, gyümölcsöt, papucsot, flakonokat, mindent. Mit gondolsz, hová tereli a vizet az elvezető? Hát persze, hogy az óceánba…

Haladtunk egyre beljebb a város sűrűjébe, miközben szépen kezdett beesteledni. A taxisnak lövése sem volt hová tartunk… Az angolt és az európai „hivatalos” spanyol nyelvtudásodat itt nagyjából teljes egészében megsütheted. Nagyon kevesen és iszonyatos akcentussal beszélik az angolt, ha beszélik. A spanyol nyelvvel kicsit többre mész, de nyisd ki az összes létező füledet, hogy ki tudd legózni, mit is mondanak neked. A szavak végi s hangot teljesen hanyagolják, az r hanggal is sokan hadilábon állnak, sok szó jelentése teljesen más, mint Spanyolországban.

A sofőr egyre zavarodottabbá vált, hiába a pontos cím, a nyomtatott térkép… Próbálta hívni szállásadónkat, de persze nem érte utol. Ahogy egyre sötétebb lett, és egyre rosszabb környékre értünk, úgy nőtt bennem a félelem. Mentünk jobbra, mentünk balra, visszafordultunk számtalanszor, mire végre eszébe jutott, hogy lelassít, és megkérdezi egy motorostól, hogy mégis nagyjából merre kellene mennünk. Nem értettem, mit beszéltek, de az összhangot nem találták meg, annyi lejött számomra is. Hívta újra a szállásadónkat, az megint nem vette fel. A hangulat percről percre feszültebbé vált. Már egy csomó minden átfutott az agyamon a történtek hatására. Például a következő is: kész, vége, negyedóra és töksötét lesz, mi meg a gettóban kacskaringózunk; a nyelvi korlátok miatt nem értjük rendesen egymást, és a sofőr idegessége nem hozott megnyugvást számomra – gondoltam egyszer csak elfogy a türelme, megáll, kitesz minket és eltűnik, mint a kámfor. Mi meg ott állunk majd hófehéren, az éjszaka közepén a feketék között. Bőröndjeinket ellopják; reggelre se pénzünk, se ruhánk, semmink se lesz, és örülhetünk, ha életben találjuk magunkat… Szóval a káosz totál eluralkodni látszott az elmémen. Lassan a feszültségtől és a fáradtságtól a sírás kezdett kerülgetni a mai napi történések miatt. Mindeközben a párom igyekezett netes segítséget „szerezni”, de nagyjából 2-3 percnyi internethasználat után leállt a szolgáltatás, és sms-ben értesítés jött, hogy „Az egyenlege elérte az internetezési limitet, azaz 15.000 Ft-ot”, és ezután a kapcsolat blokkolva lett… Háromszoros hurrá! Szóval szépen szólva is nagy szarban voltunk. Továbbra is vakon taxizgattunk a már teljesen esti fényekbe burkolódzott, totál idegen városban. A kép, hogy magunkra hagyva állunk a nyomornegyedben, minden egyes bevillanásával sokkolta idegrendszeremet… Nem túlzás, ha azt mondom, képzeld el Budapest legzűrösebb kerületét, és szorozd meg 5-tel. Na, pontosan ilyen helyeken gurultunk végig. Közben igyekeztünk tudatni a taxissal, hogy nem gond a pénz (csak ki ne tegyen minket), kőrözzön csak nyugodtan, csak valami égi segítséggel keveredjünk már oda a szállásunkhoz. Én ekkor már elmormoltam néhány imát, valahányat csak ismerek, hogy valami fénysugár segítsen megmutatni a helyes utat. És lám, a csoda megérkezett, méghozzá mobilon keresztül. A szállásadónk végre visszahívta a sofőrt és útbaigazította. Mikor már csak néhány méterre voltunk az apartmantól, a mi kedves taxisunk még akkor sem érzékelte a 2 kézzel integető szállásadót, így rákiáltottunk nagy örömünkben, hogy álljon már meg. Hát egy egész raklapnyi tégla esett le a szívemről, hogy az éjszakát nem csupaszon és kirabolva kell eltöltenünk… Apropó rablás: a kezdeti 30 dollár 65 dollárnál tetőzött a rémtúra után, de őszintén már ez sem érdekelt… örültem, hogy végre kiszállhatunk kocsijából.

Két hozzánk hasonló korú fekete fiatal várt bennünket. Nagyon kedvesek és udvariasak voltak. Valószínű, látták a rémületet arcunkon, és igyekeztek mindenben rendelkezésünkre állni. Felmentünk az apartman második emeletére, és körbejártuk azt. Nagyon szépen, harmonikusan berendezett, tiszta, jól felszerelt, tágas, modern és otthonos volt. A lakás látványa nagymértékben segített, hogy a lelki békém visszatérhessen hozzám. Kifizettük a bérleti díjat, megkaptuk a kulcsokat, némi útbaigazítást, hogy mit merre találunk. Elérhetőséget, taxis telefonszámokat, üzletneveket. Majd távoztak. A 12 órányi utazás és a helyi megpróbáltatások után, éhezve és szomjazva végre biztonságban voltunk ez után az irtó hosszú nap után. Nem tudtam örülni. Kimerült és elkeseredett voltam. Szombat este volt, és az apartmanunkban egy csepp ivóvíz vagy élelem nem volt fellelhető. Szerencse, hogy talpraesett vagyok és előrelátó, mert dobtam be néhány zacsi kekszet bőröndünkbe, hogy ne haljunk éhen. Ez az előrelátás most nagyon jól jött, így jobb híján ez volt a vacsoránk, de a víz még mindig hatalmas gondot jelentett. Megnyitottuk a csapot, de ami távozott belőle, az iszonyatos szagú volt. Kicsit felfordult a gyomrom… nem volt mit tenni, jó ideig folyattuk, és közben egy lábast kerestünk, hogy tudjunk vizet forralni, nehogy kiszáradjunk másnap reggelig. Nem volt valami bizalomgerjesztő így sem, de megittuk. Azt azért hozzá kell tennem, hogy otthon beadattuk az ajánlott védőoltásokat… Hepatitis A+B és a hastífusz ellenit is. Szerintem már az első este hasznukat is vette a szervezetünk…

A napunknak viszont még mindig nem volt vége. Nagyjából kipakoltunk, és eljött a fürdés ideje. Hát az még hagyján, hogy olyan alacsony volt a víznyomás, hogy éppen csak csordogált a zuhanyrózsa, de az istenért sem jött belőle meleg víz. Valahogy már nem is voltam meglepődve. Kicsit ledörzsöltem magam, aztán annyi. Mindeközben egyre élénkebbé vált az utcánk. Jelzésképp felhívnám a figyelmet, hogy itt az ablakok többsége egyrétegű. Ez azt jelenti, hogy olyan, mintha a szomszéd a nappalidban hőbörögne, és mellé pluszban bömböltetné a latin zenéket. És ez a jelenség egyre csak fokozódott, egyszerre 2-3-féle zene is beszűrődött, plusz a száguldó motorok, a folyton dudáló autók és az utcán békésen beszélgető – a mi fülünknek inkább kiabáló – emberek zaja. A közlekedésről és a zenehallgatási módszerekről szerintem majd nyitok egy külön fejezetet…

Nyugovóra tértünk. Olyan kimerült voltam, hogy a hatalmas lárma ellenére is sikerült kb. 3 perc alatt elaludnom… egészen éjjel 1-ig, amikor is egy sereg kakasra rátört a veszedelmes kukorékolhatnék. Kakasok a város közepén! Na, ne! Nem egy-kettő, hanem vagy húsz darab nyomatta tele torokból egyszerre. Minden irányból zengtek. Tovább szenderegtem, még mindig a kimerültségem altatott el. Valamikor hajnaltájt a kutyák vették át a vezérfonalat. Az a rengeteg kóbor kutya, ami az utcákon portyázik, összemarakodott…

Aztán végre eljött néhány óra múlva az első igazi városi reggel Dominikán…