Annie West

Hideg, meleg, forró, tűz!

Margaret Way

Hazudj, ha mersz!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Annie West, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A ROMANA 773. eredeti címe: Claiming His Out-of-Bounds Bride

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Várnai Péter

© Margaret Way, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2023

A Romana 774. eredeti címe: Wealthy Australian, Secret Son (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Czárán Judit

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 773-774. számában, 2023

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-748-4

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2023

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Annie West

Hideg, meleg, forró, tűz!

1. FEJEZET

– Mindjárt kész – mondta Sonia, miközben szemügyre vette Olivia ruháját, melynek az alját éppen feltűzte a kettejük között térdelő varrónő.

Olivia elfojtott egy megkönnyebbült sóhajt. Végre, az utolsó ruhapróba! Olyan érzése volt, mintha órákon át állt volna mozdulatlanul, miközben húzták, vonták, cibálták. A ruhának azonban tökéletesnek kell lennie, mert a jövő héten minden figyelem rá irányul majd itt, Velencében. A nyilvánosság, a sajtó és legfőképpen a családja elvárja, hogy a ruhája különleges legyen.

Ennél is fontosabb azonban, hogy ha minden úgy megy, ahogyan ő szeretné, ez a ruha látható bizonyítékul szolgál majd a konzervatív családjának és cégük kockázatkerülő igazgatóságának arra, hogy az ötletei figyelmet érdemelnek.

Mindent elkövetett, hogy eleget tegyen a családja elvárásainak, sőt még túl is teljesítette őket. Hamarosan végre lehetőséget kap arra, hogy bizonyítson, és megvalósítsa az álmait. Bekerül az igazgatóságba!

Megnézte magát az aranykeretes tükörben, amely magába gyűjtötte a Canal Grande fényeit. A nő, akit ott látott, nem olyan volt, mint Olivia Jenig. Ez a ruha más emberré változtatta. A sifon és a selyem távolabbról krémszínűnek tűnik, az árnyalata azonban a ráeső fénytől függően halvány rózsaszínben játszik, és ez melegséget kölcsönöz neki. A derékrészét és az alját apró sifonvirágok díszítik, amelyek közepén egy-egy parányi kristály csillog. Néhány virág elszórva a szoknyára és az átlátszó ujjakra is került.

– Gyönyörű – mondta a varrónő sugárzóan mosolyogva, miközben felegyenesedett. – Úgy fest, mintha egy meséből lépett volna elő.

Sonia bólintott.

– Pontosan ezt a hatást akartuk elérni. Életében legalább egyszer minden nő szeretne mesebeli hercegnőnek tűnni.

Nem, nem minden nő. Olivia már rég nem hitt a mesékben. A családjában egy korán bekövetkezett tragédia megfosztotta az életre szóló boldogságba vetett hitétől. Tizennyolc éves korában minden romantikus álmának örökre búcsút mondott. Egyszer volt egy férfi, az utóbbi kilenc évben egyetlenegy, aki miatt egy pillanatig hitt abban, hogy létezik szerelem első látásra, és létezik lelki rokonság. Villámcsapás volt, amely természetesen sehová sem vezetett. Az a férfi még csak nem is kedvelte. Ő pedig azt tette, amit megtanult. Eltemette a csalódottságát, és továbblépett.

A ruháján szinte táncra perdültek a virágok, amikor nagy levegőt vett, és rámosolygott a két másik nőre.

– A ruha gyönyörű. A vásárlók ki fogják tépni a kezünkből.

– Már ha sikerül meggyőznöd az igazgatóságot – tette hozzá Sonia.

Olivia bólintott.

– Kidolgoztam egy stratégiát.

– Megtenné, hogy még egyszer felém fordul? – kérdezte a varrónő, miközben újra megvizsgálta a ruha alsó szegélyét.

Olivia óvatosan körbefordult a kristályokkal kirakott magas sarkú cipőjében. A selyem közben halkan suhogott.

– Tökéletes – mondta a varrónő. – A vőlegénynek eláll majd a lélegzete, miközben látja magát az oltár felé lépdelni.

Olivia az elvárt mosolyt varázsolta az arcára.

– Köszönöm szépen – válaszolta.

Nem lett volna értelme, hogy azt mondja: az teljességgel valószerűtlen. Carlo és ő csak barátok, nem szerelmesek. Tisztán érdekházasságot kötnek. Meglehet, nem ez minden nő álma, annak alapján azonban, amit Olivia a romantikáról tudott, megkönnyebbült, hogy azt a csapdát elkerüli. A barátság és a kölcsönös tisztelet szilárd alap egy jó házassághoz. A nagyszüleinél is működött.

Ekkor kopogtattak.

– Megnézné, ki az? – fordult Olivia a varrónőhöz. – Nem várok senkit.

A nagyszülei ugyanis nincsenek Velencében. Ő hamarabb érkezett ide, hogy felügyelje a jövő heti esküvő előkészületeit.

– Egy pillanatig még ne mozogj! – kérte Sonia, aki észrevette, hogy az egyik virág nincs jól rögzítve.

– Egy férfi az – jelentette a varrónő, és ábrándosan beletúrt a hajába. – Signor Sartori óhajt beszélni önnel.

Carlo itt van? Csak a jövő héten kell megérkeznie.

– Mondja meg neki, legyen szíves – fordult Sonia a varrónőhöz –, hogy várnia kell öt percet. Balszerencsét hoz, ha az esküvő előtt meglátja a menyasszonyt.

– Attól tartok, nem várhatok – szólalt meg egy mély hang az ajtóban.

Mindhárom nő megdermedt. Olivia jól ismerte ezt a hangot. Mint mindig, most is metsző, szinte már zord volt, de ezúttal türelmetlenség is kihallatszott belőle. Oliviát forróság öntötte el. Egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy összeszedje magát. Semmi oka arra, hogy ilyen érzést váltson ki belőle ez a férfi! A leendő sógorával udvarias távolságtartással viseltetnek egymás iránt, és ennek így is kell maradnia.

Olivia kinyitotta a szemét, és azon kapta az asszisztensét, hogy lopva megigazítja a haját. Igen, Alessandro Sartori ilyen hatással van a nőkre. Carlo is, de a vonzerejét ő a barátságosságának is köszönheti. A bátyja viszont inkább magának való, hallgatag típus. Olyannyira, hogy az már ridegséggel és mások lenézésével határos.

Olivia mélyet lélegzett, mielőtt megfordult. Alessandro széles válla szinte betöltötte az ajtókeretet. Vékony volt, de izmos is. Szokás szerint méretre készült öltönyt viselt. A Sartori, az exkluzív férfiruházatáról ismert világcég eleven reklámja volt. Olivia titokban érthetetlennek találta, miért nem álltak még elő a Sartori marketingesei azzal a javaslattal, hogy a vezérigazgatójuk érzéki kisugárzását hasznosítsák promóciós célokra.

Alessandro haja ébenfekete volt. A fény most a sötét szempárra és érzéki szájára esett, amely most keskeny vonallá préselődött.

Oliviát ez nem lepte meg. Mit követhetett el ő vagy Carlo, hogy magukra haragították? Oliviában harag lobbant, mert a házassága a Sartori és a Dell’Orto cégek egyesítését szolgálja. Olivia haragja igazából annak szólt, hogy mások határoztak róla. Már megint. Mostantól azonban önállóan hoz majd döntéseket, és ő fogja irányítani az életét!

– Alessandro, ez aztán a meglepetés! – mondta. Valójában abban reménykedett, hogy csak az esküvőn fog találkozni a leendő sógorával, és ott is csak azért, mert a vőlegény tanúja lesz. – A családodból senki sincs itt, Carlo is elutazott, bár ezt bizonyára tudod.

– Miattad vagyok itt. Beszélnünk kell. Most azonnal.

Jellemző volt Alessandróra, hogy elvárja, Olivia hagyjon ott csapot-papot, ha ő belép a szobába.

Olivia mégis Soniához fordult:

– Ne haragudj, adnál nekünk tíz percet?

Sonia bólintott.

– Persze. Addig megiszunk egy kávét a konyhában. Szólj, ha folytathatjuk – mondta, és a varrónővel együtt kiment a szalonból.

Alessandro csak most csukta be maga után az ajtót, és odament Oliviához. A két másik nő nélkül egyszeriben furcsának tűnt a szalon. Szinte érezhetően lehűlt a levegő.

Olivia magas sarkú cipőt viselt, mégis hátra kellett hajtania a fejét, hogy Alessandro szemébe nézhessen. Egyszeriben rádöbbent, hogy most először van kettesben a férfival.

– Mit tehetek érted, Alessandro? – kérdezte.

– Hírem van a számodra. – A férfi Olivia mellett elnézve a kényelmetlen kanapék egyikére pillantott. – Talán jobb volna, ha leülnél.

Olivia gondolkodás nélkül kinyújtotta a kezét, és megragadta Alessandro karját. Az ujjai erős izmokra fonódtak a puha szövet alatt.

– A nagyszüleimmel történt valami? – Nem álltak igazán közel egymáshoz, a lány mégis szerette őket.

– Nem, nem! Ők jól vannak. De tényleg le kellene ülnöd – mondta Alessandro.

– Ebben a ruhában nem tudok. Nem akarom összegyűrni.

– Ki lehet vasalni.

Olivia nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon. Alessandrónak láthatóan sejtelme sincs a kényes anyagokról és a kézzel készített díszítésekről.

– Állva is meg tudlak hallgatni. Milyen híred van?

A férfi egy pillanatig habozott.

– Hallottál mostanában Carlóról? – kérdezte végül.

Olivia összeráncolta a homlokát.

– Természetesen. Rendszeres kapcsolatban vagyunk.

Nem úgy, mint két szerelmes, akik türelmetlenül számolják az órákat az esküvőig, de tartották a kapcsolatot. Carlo Amerikában van, valamilyen üzleti ügyet intéz a bátyjának, és barátokkal is találkozik.

– Ma beszéltél már vele?

Olivia megdermedt.

– Nem. Jól van? Történt vele valami?

– Amennyire tudom, ép és egészséges. Azt javaslom azonban, vess egy pillantást a hírekre.

Alessandro hangja csak növelte Olivia nyugtalanságát. Néhány órája üzenet érkezett Carlótól, de a postafiókba került, mert Olivia lenémította a telefonját, amíg a cateringes cég főnökével tárgyalt. Azóta egyetlen nyugodt perce sem volt, és még nem hallgatta le az üzenetet.

Most gyorsan megfordult, de a mobilja a szomszéd szobában volt a többi holmijával együtt. Amikor újra Alessandróra nézett, azt látta, hogy a nyakán hevesen lüktet egy ér. Ettől ő is idegesebb lett.

– Mi a baj? – kérdezte.

A férfi egy pillanatig hallgatott.

– Carlo meglépett egy másik nővel.

2. FEJEZET

Olivia szeme elkerekedett, miközben Alessandro szigorú arcára meredt. Carlo meglépett? Ez lehetetlen! Ők egy cipőben járnak. Mindent aprólékosan megbeszéltek, és egyetértettek abban, hogy a legjobbat akarják kihozni ebből a házasságból. Megbíztak egymásban.

– Ő soha nem tenne ilyet – suttogta Olivia.

Alessandro sötét szeméből azonban kiolvasta az igazságot. Egyszeriben színes örvény kavargott előtte, a falakon mintha megelevenedett volna a selyemtapéta, és óriási hullámként rárontott. Megtántorodott, aztán érezte, hogy valaki megfogja a könyökét.

– Vegyél lassan nagy levegőket!

Olivia egy barna szempárba nézett, de a kifejezését nem tudta megfejteni. A szédülése enyhült. Elhúzódott a férfitól, és hátrált egy lépést.

– Köszönöm, de nem kell… Jól vagyok.

Ez azonban hazugság volt. Egyszeriben minden idegennek és furcsának tűnt. Alessandro már rég elengedte, de az érintését még mindig a bőrén érezte. A ruhája ujjára pillantott, hogy nem szakadt-e el. Természetesen nem. Alessandro csak támogatni akarta. A kristályokkal kirakott virágok mintha Oliviára kacsintottak volna, hogy eszébe juttassák a jövő hétre tervezett esküvőt.

– Egészen biztos vagy ebben? – kérdezte, és a hangja rekedten szólt.

– Gondolod, hogy különben idejöttem volna?

Olivia nagyot sóhajtva felemelte a fejét. Nem, Alessandro Sartori nem esik pánikba szóbeszédek miatt. Olivia nem ismert hozzá foghatóan megfontolt embert. Néha azt képzelte, hogy üzleti jelentésekkel a kezében jött a világra.

Eltökélten az ajkába harapott, mert a gondolatai furcsa irányt vettek.

– Pontosan mit mondott?

Lehet, hogy Carlo csak el akarja halasztani az esküvőt, és Alessandro elhamarkodott következtetés vont le? A férfi komoly arca láttán azonban Olivia tudta, hogy szalmaszálba próbál kapaszkodni.

– Felejtsd el! Majd én kiderítem – mondta, és megfordult.

Carlótól akarja hallani a magyarázatot! Megemelte a ruhája terjedelmes szoknyáját, és keresztülvágott a szalonon. Magánál kellett volna tartania a mobilját, és hamarabb megnéznie, érkezett-e üzenete.

Kinyitotta a magas ajtót, és besietett abba a kis helyiségbe, amelyet irodának használt, amikor Velencében volt. Ott feküdt az asztalon a mobiltelefonja. Elállt a lélegzete, amikor megtalálta Carlo hangüzenetét. A fülére tapasztotta a telefont. A szíve a torkában dobogott. Tudta, hogy Alessandro ok nélkül nem jött volna ide, mégis reménykedett…

Az üzenet hosszú volt, Carlo bocsánatkérése pedig őszinte. Tudja, milyen sokat jelent Oliviának ez az esküvő és a cégeik egyesülése. Nem akarta cserben hagyni, de csodálatos dolog történt. Újra találkozott Hannah-val, azzal az amerikai lánnyal, akit az Egyesült Államokban töltött egyetemi éve alatt ismert meg. Aki összetörte a szívét, mert nem akart vele Európába költözni. Még mindig szeretik egymást, jobban, mint valaha, és ezúttal kompromisszumot kötöttek. Carlo egy évig Amerikában él majd Hannah-val, ott fog dolgozni, aztán egy évet Európában töltenek, és kiderítik, tetszik-e Hannah-nak az élet külföldön. Utána majd eldöntik, hol akarnak végleg letelepedni. Mindent el akarnak követni azért, hogy működjön a kapcsolatuk. Carlo nagyon sajnálja, hogy ilyen helyzetbe hozta Oliviát…

A lány kinyújtotta a kezét, és megkapaszkodott a szék karfájában. A ruhája tíz perce még kényelmesen simult rá, most azonban meg akarta fojtani. Ha nem lesz esküvő, cégegyesülés sem lesz. Olivia nagyszülei annak a biztosítékaként ragaszkodtak a házassághoz, hogy a Dell’Orto családot ne golyózhassák ki az új vállalatból.

Ez azt is jelenti, hogy Olivia nem kerül be az igazgatóságba, de még csak állást sem kap a cégnél. Ez is szerepelt ugyanis a feltételek között. Olivia nagyszülei, bár jó üzletemberek, másik nemzedékhez tartoznak. A felfogásuk szerint egy nő mellé, bármilyen tehetséges vagy jól képzett is, férj kell. Olivia más cégeknél természetesen vállalhatott volna állást, ajánlatokban nem volt hiány. Ő azonban mindig is a családi vállalatnál akart dolgozni. Ez volt az álma.

A családja azt akarja, hogy menjen férjhez. Nem szerelemből, hanem a vagyon megőrzése érdekében. A Dell’Orto családban generációk óta így ment ez. Kivételt csak Olivia édesanyja jelentett, aki romantikus szerelemből kötött házasságot, és annak tudvalevően nem lett jó vége.

Olivia szája íze keserű lett. Hiába volt a rengeteg munka. Az odaadása. A nagyszülei elavult nézeteinek elfogadása. Minden hasztalan volt.

A világ elmosódott a szeme előtt. A hír minden reményét lerombolta. Nem tudta, hogyan szedje össze a cserepeket, és mihez kezdjen. A családja számára ez üzleti kudarc, az ő számára viszont személyes katasztrófa.

Alessandro magában a pokolba kívánta az öccsét, miközben az elhagyott menyasszony a széke karfáját markolva dús kebléhez szorította a mobiltelefonját. A szája remegett, az arca falfehér volt, csak a szeme maradt mogyoróbarna, és könny csillogott benne. Alessandro ösztöne azt súgta, hogy menjen oda hozzá, mert vigasztalásra van szüksége.

Leküzdötte azonban ezt a késztetést. Jobb, ha távolságot tart. Még mindig érezte a bizsergést a tenyerén ott, ahol a lány könyökéhez ért, hogy támogassa. A közelében mindig ezt a játékot űzték vele az érzékei. Azt hitte, eltökéltséggel megszüntetheti. Egészen máig azt hitte, sikerült.

A kihívások elől azonban nem szokott kitérni. Minél képtelenebb a feladat, annál nagyobb a siker. De ez a helyzet most teljes kudarccal végződhet.

Hogy tehette ezt Carlo? Alessandro ökölbe szorította a kezét. Az öccse persze csak üzenetet küldött neki, mert még ahhoz sem volt bátorsága, hogy személyesen álljon elé.

Az utóbbi években Alessandro igyekezett meggyőzni magát arról, hogy Carlo megváltozott. Érettebb lett, jól teljesített a tanulásban és a munkában. Azt hitte, az öccse készen áll arra, hogy fontosabb szerepet töltsön be a cégnél. Ő is örült, hogy megoszthatja a terheket, és pótapa helyett Carlo főnökeként és mentoraként dolgozhat vele egy csapatban.

Az öccse azonban a borzalmas tettével most mindent lerombolt, amiért ő két éven át dolgozott. Ráadásul itthagyott egy kétségbeesett menyasszonyt. Olivia látványától elszorult Alessandro szíve. Szegény teremtés olyan erősen kapaszkodott a szék karfájába, hogy az ujjain kifehéredtek a csontok, és zihálva szedte a levegőt. Alessandro most először látta Oliviát magába roskadni, mintha nem tudna megbirkózni a csalódás terhével.

Vajon szereti Carlót? Több lett volna ez számára érdekházasságnál? Alessandro ezt a kérdést eddig még soha nem tette fel magának. Szükség volt házasságra egy Sartori és egy Dell’Orto között, és Carlo beleegyezett. Semmi más nem számított. Alessandro nem engedte meg magának, hogy azt találgassa, mit csinál Olivia és Carlo, amikor kettesben vannak. Egyértelmű volt, hogy közel állnak egymáshoz. Ha nevettek, közel hajoltak a másikhoz. Olivia szeme azonnal felragyogott, ha Carlóra nézett. Alessandro ezért nem állt elő azzal, hogy idősebb testvérként ő veszi el a Dell’Orto örökösnőt.

Most látta, hogy Olivia fájdalmasan elhúzza a száját. Bármilyen volt is a kapcsolatuk Carlóval, a hír megrázta. Ha az öccse még a szívét is összetörte…

– Jelentkezett nálad Carlo?

Olivia viselkedése valójában mindent elárult, Alessandrónak azonban egészen biztosnak kellett lennie a dolgában. Amikor Olivia feléje fordult, a szeme nedvesen csillogott. Aztán összeráncolta a homlokát, mintha a látványa még nagyobb fájdalmat okozna neki. Nem csoda, elvégre az ő öccse az a szemét alak, aki elhagyta.

– Igen, hagyott üzenetet – válaszolta Olivia, és úgy nézett Alessandróra, mintha az öccse helyett őt akarná felnyársalni a tekintetével.

– A családom nevében őszintén bocsánatot szeretnék kérni tőled, Olivia.

– Carlo már megtette. Többször is.

A lány keserű hangja elárulta, hogy a bocsánatkérések egyáltalán nem segítenek. Ez a viselkedés még Carlo tapintatlan modorában is a mélypontot jelentette.

– Az öcsém óriási igazságtalanságot követett el ellened, Olivia. És meggyalázta a családunk jó hírnevét.

– Bizonyára megérted, hogy a Sartori névre gyakorolt hatás e percben engem a legkevésbé sem érdekel.

Alessandro lehajtotta a fejét. Örömmel látta, hogy Olivia megfeszítette a vállát. Most megint annak a nőnek tűnt, akit ismert.

– Ez természetes. Az a baj, hogy Carlo tette nem csak a mi nevünket érinti.

– Nem. – Olivia félrefordult, mintha Velence látványa vigaszt nyújtana neki. – Mindnyájunkat megsértett, igaz? – mondta.

A hangjában a haragja ellenére sem volt gyűlölet. Alessandro azon gondolkodott, hogy ez a körülmény megkönnyíti-e neki a következő lépést, vagy éppen lehetetlenné teszi.

– Igen, úgy van. Éppen erről kell beszélnünk – válaszolta.

Olivia feléje fordult. Sápadt arcában hatalmasnak tűnt a szeme. A száját keskeny vonallá préselte. Amikor felemelte a fejét, a tekintete nem árulkodott önsajnálatról, csak kétségbeesett igyekezetről, hogy ne mutassa ki túlságosan egyértelműen a bánatát.

– Igazán? Ez nem csak Carlóra és rám tartozik?

A rendreutasítás oldotta Alessandro feszültségét. Egy sértett és cinikus nővel könnyebb dolga lesz, mint egy sebzett lelkűvel.

– Carlóval nincs értelme beszélni, az nem oldja meg a problémát. Kitart amellett, hogy Amerikában marad. A másik nővel.

Nem kellett volna szóba hoznia Olivia vetélytársnőjét. Azt a luxust azonban nem engedhette magának, hogy elhalassza ezt a beszélgetést. Egészen biztosnak kell lennie abban, hogy Olivia maradéktalanul megértette a helyzetet, és meg tud birkózni vele.

A lány kinyitotta a száját, hogy ellentmondjon neki, ő azonban megelőzte:

– Sokkos állapotban vagy. Ha megtehetném, most elmennék, és időt adnék neked, hogy megbékélj a helyzettel. – Alessandro semmit sem akart kevésbé, mint ezt a beszélgetést. – De nem lehet. El kell döntenünk, hogyan tovább.

– Rendben. – Olivia nagyot sóhajtott.

Azt, hogy éppen Alessandróval beszéljen a meghiúsult esküvőről, nagyjából annyira találta kellemesnek, mint egy gyökérkezelést. Alessandrónak mégis igaza van. A kárenyhítés létfontosságú. Csak éppen Oliviának sejtelme sem volt, mit tehetnének. Egyedül abban volt biztos, hogy a nagyszülei házasság nélkül nem egyeznének bele a két cég egyesülésébe. A frigy elmaradása nemcsak elvesztegetett éveket jelent, hanem borzalmas megaláztatást is.

Alessandro egy üres székre mutatott, Oliva azonban megrázta a fejét.

– Adj nekem öt percet, hogy átöltözhessek – kérte.

Legszívesebben letépte volna magáról a menyasszonyi ruhát. Kibírhatatlannak találta a gondolatot, hogy tovább viselje.

Alessandro ki akart menni, Olivia azonban megállította.

– Várj! – mondta, aztán a nyelvével megnedvesítette kiszáradt ajkát. – Segítenél a kapcsokkal? – kérdezte.

Egyszerűen csak nem akart várni, amíg Sonia visszajön. Alessandro azonban felvonta sötét szemöldökét, és összeráncolta a homlokát.

Alessandrónak valójában mindig is problémája volt vele. A legelső naptól kezdve.

– Hol vannak a kapcsok?

A férfi halkan beszélt, a hangja mintha mégis megérintett volna valamit Olivia lelkében. Lehelete a nyakát simogatta, amikor lehajolt, hogy megkeresse a kapcsokat. Oliviának elállt a lélegzete, és rémülten érezte, hogy megkeményedik a mellbimbója. Sietve felemelte a kezét, hogy kitapogassa a hátán a legfelső kis kapcsot.

– Több is van – mondta.

– Már látom őket.

Olivia érezte, hogy a férfi végigsimít a ruhája anyagán. Kapkodás nélkül két kapcsot is kinyitott.

Mielőtt Olivia azt mondhatta volna, hogy most már egyedül is boldogul, Alessandro már lejjebb is húzta a cipzárt. Közben gondosan ügyelt rá, hogy ne érjen Olivia bőréhez.

A lány orrát citrus és bergamott illata csapta meg. A testén érzéki bizsergés futott végig. Nem fenyegetett a veszély, hogy a ruhája lecsúszhat, mégis a melléhez szorította, és hátralesett a válla fölött. Alessandro olyan közel állt hozzá, hogy majdnem egymáshoz ért a testük. Olivia szívverése kihagyott egy ütemet.

– Köszönöm. Pár perc múlva beszélhetünk a szalonban.

– Addig kerítek magunknak valami innivalót. – Alessandro az ajtóhoz indult. A homlokát szokás szerint most is összeráncolta, mintha Olivia látványa nyugtalanítaná. – Kávét vagy valami mást?

Olivia legszívesebben dupla whiskyt kért volna, csak hogy lássa, milyen arcot vág a férfi.

– A kávé jó lesz.

Alessandro kiment a szobából. Olivia megvárta, hogy becsukódjon mögötte az ajtó, és csak akkor engedte le a vállát. Amióta megkapta Carlo üzenetet, olyan érzése volt, hogy láthatatlan teher nehezedik rá.

Megint a mobiltelefonjára pillantott. Mi értelme lenne, hogy még egyszer lehallgassa az üzenetet? Ez nem az a pillanat, amikor siratnia kell, amit elveszített. Tervre van szüksége. Nem számít, milyen rosszul érzi magát, és mennyire felkészületlenül érte a találkozás Alessandróval, ebből a csávából együtt kell kimászniuk.

Öt perccel később Olivia már szoknyát és blúzt viselt. Magas sarkú cipőbe bújt, és világos rúzst tett fel. Vértezetként vajon az előttük álló beszélgetéshez? Ugyan már, ez nevetséges!

Olivia kihúzta magát, és belépett a szalonba. Alessandro az egyik magas ablaknál állt. Nem a lenyűgöző kilátást csodálta azonban, hanem komoran a mobiltelefonjára meredve sms-t írt. Oliviába belehasított a felismerés, hogy soha nem látta ezt a férfit lazának, még társasági eseményeken sem. Örökösen kapcsolatokat épített, tárgyalt, és általában is minden pillanatból a lehető legtöbbet akarta kihozni.

Kivéve azt az estét, amelyen először találkoztak. Akkor egy futó pillanatig úgy tűnt, hogy egyedül Oliviának szenteli a figyelmét.

A lány gyorsan elhessegette a gondolatot. Ostobaság, csak képzelődött! De még ha nem is, akkor is nagyon régen volt már.

Miközben keresztülment a szobán, megpróbált valami stratégiát kidolgozni. Kellene egy nagyszerű ötlet, amellyel elhárítható a katasztrófa. Semmi sem jutott azonban az eszébe. Már csak azért sem, mert a figyelmét Alessandro kötötte le. Az ablakon beeső fény kiemelte markáns arcát, lenyűgöző vonásait. A közelében Oliviát mindig idegesség fogta el.

Ahhoz az asztalhoz indult, amelyen tálcára téve egy eszpresszó és egy bögre tejeskávé várakozott. Alessandrónak feltűnt volna, hogy ő nem szereti az erős kávét? Képtelenség, gondolta Olivia, miközben elvette a bögréjét. A házvezetőnő állhat a dolog mögött.

Amikor felnézett, észrevette, hogy Alessandro figyeli. A férfi feléje fordult, de a nap most hátulról esett rá, a tekintetéből ezért Olivia nem tudott semmit kiolvasni. A hangulat pattanásig feszült. Olivia várt, de a férfi nem szólalt meg.

– Úgy sejtem, Alessandro – mondta végül ő –, azért vagy itt, mert van egy terved.

A férfi a szájához emelte a kis csészét, kortyolt egyet belőle, aztán visszatette a tálcára.

– Igen, van.

Olivia lerogyott egy székre.

– És mi az?

– Roppant egyszerű. Meglesz az esküvő.

Olivia elhúzta a száját.

– Még te sem kényszerítheted arra az öcsédet, hogy akarata ellenére elvegyen engem – mondta.

Ennyit a reményéről, hogy a férfinak eszébe jutott a tökéletes megoldás…

– Nem Carlo lesz az, aki elvesz téged. – Alessandro rövid szünetet tartott. – Hanem én.

3. FEJEZET

Alessandrót az öccse mogorva munkamániásnak szokta nevezni, ő azonban tudta, hogy a családi vagyonukra már rég keresztet vethettek volna, ha valaki nem veszi a kezébe a vállalat irányítását. És ez a valaki ő volt.

Amikor most azt látta, hogy Olivia megrökönyödve néz rá, miközben a kezében remegni kezd a bögre, dühös lett.

– Tudom, hogy a gondolat sokkolhat téged.

A lány még mindig nem válaszolt. A szemében megjelenő kifejezés közel járt a rémülethez. Eddig is sápadt arca krétafehérré változott. Alessandro egyre türelmetlenebb lett. Meglepődésre számított, de az, ahogyan Olivia fogadta a szavait, már-már sertéssel ért fel. Igaz, benne nincs meg Carlo lenyűgöző karizmája, amely a társaság középpontjává teszi. Őt túlságosan lefoglalta, hogy a családi vállalatot kimentse a szülei romboló karmai közül.

Olivia alighanem érez valamit Carlo iránt, sőt talán szereti is. Lehetséges ez? És milyen érzés lehet, ha így szeretnek valakit? – találgatta Alessandro. Ilyesmin még soha nem gondolkodott. Nem pazarolt időt arra, hogy olyan dolgokon spekuláljon, amelyek vele soha nem fognak megtörténni.

Gyerekkorában talán az állt a legközelebb a szeretethez, ahogyan a dadája gondoskodott róla. Felnőttkorában több nő is azt állította, hogy szereti, ő azonban nem hitt nekik. A szerelem csak egy szó, amelyet az emberek többnyire igazolásul használnak annak érdekében, hogy megszerezzék, amit akarnak.

– Olivia? – kérdezte Alessandro nyugodt hangon, hogy leplezze az önérzetén esett csorbát.

Ez az esküvő eredetileg üzleti érdek volt, most azonban sokkal nagyobb lett a súlya. Azért venné el Oliviát, mert az minden problémát megoldana. Olyan nőt azonban nem akar a feleségének, aki ellenszenvesnek találja.

– Ezt nem mondhatod komolyan!

Alessandro összeszorította a száját. Üzleti ügyekkel soha nem viccelődött.

– De látom, komolyan gondolod. – Olivia hátradőlt a székén, a tekintete tűnődő lett. – Csakhogy az lehetetlen – rázta meg a fejét, mire a frizurájából kiszabadult egy tincs. – Nekem Carlóhoz kellene hozzámennem. A papírokat benyújtották, a jogi ügyek el vannak rendezve…

Alessandro, mióta előadta a tervét, most először érzett elégedettséget. Olivia első kifogása ugyanis nem személyes volt, hanem észszerű. Ha Carlóval valóban egy pár lennének, biztosan nem a formaságokra hivatkozna…

– Ezt bízd csak rám. A dokumentumokat majd kijavítják.

– Alig ismerjük egymást. Nem akarhatod…

Olivia megint elhallgatott, és zavarodottan ingatta a fejét. Alessandro tekintete végigsiklott rajta. Az elegáns, de konzervatív szoknya-blúz összeállítás hivatali viselet volt, formás lábán a fekete tűsarkú cipő azonban mintha egészen más üzenetet küldött volna. Alessandrót forróság öntötte el. Akarja ezt a nőt! Az első pillanattól fogva kívánta. Eddig nem akart erre gondolni, mert Oliviának az ő öccséhez kellett volna feleségül mennie. Ez azonban megváltozott. Most más szabályok szerint játszanak.

– A házasságotok a családjaink és a két vállalat egyesítéséről szólt volna. Személyes kívánságok nem játszottak szerepet. Hacsak te nem más okból akartál hozzámenni Carlóhoz.

Alessandrót meglepék a saját szavai. Egyvalami mindenesetre egészen biztos: bármilyen hatalmas lehetőség rejlik is a két családi cég egyesítésében, ő nem vesz feleségül olyan nőt, aki az öccsébe szerelmes. Szerelem és szex között persze nagy a különbség. Ha azonban Olivia a következő tíz évben egy romantikus álmot sirat…

– Nem. – Olivia egyenesen Alessandróra nézett. – Ez a házasság csakis az üzletről szólt. A nagyszüleim ötlete volt, nem az enyém.

Alessandrót ez nem lepte meg. Az ötlet egészen biztosan nem egy huszonhét éves nő fejéből pattant ki. A Dell’Ortókhoz hasonló családok nemzedékek óta érdekházasságok révén növelték a vagyonukat. Miért kellene ennek megváltoznia? Alessandro csak a fúzió pozitív oldalát nézte. Miért ne köthetnének házasságot, ha az egyszerre szolgálja a cég és a család érdekeit?

– Ezek szerint nem vagy szerelmes az öcsémbe?

Olivia felemelte a fejét, és homlokráncolva nézett Alessandróra.

– Nem. Carlóval mi soha nem voltunk szerelmesek egymásba – mondta.

A szíve gyorsabban kezdett verni, amikor a pillantása találkozott Alessandro átható tekintetével. Ez a férfi valahogy mindig olyan érzést ébresztett benne, hogy a védőpáncélján át képes meglátni a nőt.

Elszántan küzdött, hogy ne piruljon el, miközben Alessandro Sartorival szerelemről beszélt. A romantikus szerelem nem szerepelt az életcéljai között, tizennyolc éves kora óta legalábbis már nem. A naivitása miatt keserű csalódás érte. Éppen ezért találta nyugtalanítónak azt a megmagyarázhatatlan vágyat, amelyet már az első találkozásukkor érzett Alessandro iránt. Az pedig még kevésbé tetszett neki, hogy éppen ezzel a férfival beszéljen érzelmekről. Alessandrót azonban láthatóan nem zavarta a dolog.

– Jól van – bólintott kurtán. – Ha nem vagy szerelmes Carlóba, bizonyára nincs kifogásod azellen, hogy a feleségem legyél. Az elv ugyanaz.

Ha Carlo természete a napsütésre hasonlít, akkor a bátyjáé felhős égboltra, távoli mennydörgéssel. Ennek ellenére bizsergés támadt Olivia testében, ha ugyanabban a helyiségben tartózkodtak.

– De hát alig ismerlek…

– Azon majd változtat a házasság.

A lányt feldühítette, hogy a férfi konokul nem akarja megérteni a fenntartásait. A másodperc törtrészéig esküdni mert volna rá, hogy Alessandro tekintete a mellére tapad. Az esze azonban figyelmeztette, hogy csak képzelődik. Alessandro nem a nőt látja benne, hanem a sakkbábut, amelyet ide-oda tologathat.

Olivia már bánta, hogy whisky helyett kávét kért. Az alkohol talán segített volna elviselni ezt a sokkoló beszélgetést. Az egész helyzetet valószerűtlennek érezte.

– Nem akarom elhinni, hogy komolyan azt javaslod, házasodjunk össze a jövő héten!

– Miért ne? Szerintem remek megoldás.

Alessandro hátradőlt, kinyújtotta a hosszú lábát, és bokánál keresztbe tette. Nyugodtabbnak már nem is tűnhetett volna.

– Mi van a vendégekkel és a sajtóval? Mind azt várják, hogy Carlo húz gyűrűt az ujjamra, és nem te. – Olivia lélegzete elakadt, amikor lelki szemei előtt megjelent ez a kép. – Mi a fenét mondanánk? Milyen értelmes magyarázatot adhatnánk?

– Semmit sem mondunk. Az okok csakis ránk tartoznak, senki másra. Soha ne magyarázkodj! Soha ne mentegetőzz! – mondta Alessandro, és nyugodtan nézett Oliviára.

Ő megrázta a fejét.

– A családod és a barátaid nem fogják érteni – válaszolta.

A nagyszülei persze biztosan nem elleneznék. Talán még boldogabbá is tenné őket, hogy az unokájuk a cég vezérigazgatójához, és nem csak az öccséhez megy hozzá. Ami pedig az ő barátait illeti… Az esküvői meghívók írása közben rádöbbent, hogy már nincsenek közeli barátai. Azokkal, akikkel az egyetemen barátkozott, elvesztette a kapcsolatot, miután visszatért Olaszországba és a családi cégnek szentelte magát. A mostani „barátait” mind a nagyszülei választották. Olyan emberek, akikkel néha eltöltött egy kis időt, de a gondolatait és a gondjait soha nem osztaná meg velük. A felismerés fájt neki.

– A családom ismeri ennek a házasságnak az okait. A vendégek pedig – Alessandro megrántotta a vállát – azért jönnek el, hogy jelen legyenek az évszázad esküvőjén. Hamar feldolgozzák majd ezt a kis meglepetést. Az, hogy a vőlegény személye az utolsó pillanatban megváltozott, kétségtelenül növelni fogja az esemény iránti közérdeklődést. Főként azért, mert az okát rajtunk kívül senki sem fogja tudni. Ez pedig csak jól jöhet nekünk.

Alessandro mérhetetlen pökhendisége elképesztette Oliviát. Még csak magyarázattal sem akar szolgálni? Ez felháborító! Arcátlanság és elbizakodottság, de tökéletesen jellemző Alessandro Sartorira. Mindazonáltal igaza van, és Olivia üzletasszony énje tudta ezt.

A férfi képtelen javaslata valóban működhet. Heves találgatásokhoz vezetne, amelyek a figyelmet az esküvőre és még inkább az utána következő időre irányítanák, amikor a rózsaszirmokat és a rizsszemeket már rég elmosta az eső. A siker első számú záloga a közérdeklődés felkeltése és fenntartása. A tervezett esküvő nem szűk baráti körben tartott összejövel, hanem óriási esemény, amelyen a Sartori és a Dell’Orto márka legjavának kell megmutatkoznia. A Sartori az exkluzív férfiruházat szinonimája, a Dell’Orto pedig nemzedékek óta vezető helyet tölt be az olasz női divat területén. Az esküvőn mindenki megjelenne, aki számít a divatvilágban, és topmodellek mutatnák be a két ház legújabb terveit. A sajtó számára fotózási időpontok jelölnének ki.

Ha mindehhez még egy lehetséges botrány is társul, az egész világ kíváncsiságát sikerül felkelteniük. Címlapokra kerülne a jegyespár minden lépése, és ami még ennél fontosabb: a két divatházból kikerülő minden darab. Alessandro terve a katasztrófát rendkívüli hatású marketingfogássá változtatná.

– Lehet, de akkor is…

– Újabb kifogások helyett – vágott Olivia szavába Alessandro – inkább a meghiúsult esküvő következményeit kellene mérlegre tenned. Ha nem lesz esküvő, fúzió sem lesz. Minden esély, amellyel a két cég számolt, füstbe megy. Nekünk viszont szükségünk van az új lehetőségekre, ha továbbra is a csúcson akarunk maradni.

Alessandro elhallgatott, és csillogott a szeme, amikor Oliviára nézett. Ő tudta, a férfinak ugyanolyan fontos, hogy kimásszanak ebből a csávából, mint neki. Ezt akár vigasztalónak is találhatta volna, de a látszólag közös szándék dacára sejtette, hogy Alessandro a saját szabályai szerint játszik. Arra sincs semmi garancia, hogy az érdekeik a jövőben is egyezni fognak.

– Ahogy a nagyszüleidet ismerem, bármilyen késő is van hozzá, még mindig kilépnének a megállapodásból, ha nincs esküvő.

Ez is igaz volt. Olivia nagyszülei úgy gondolják, hogy a házasság erősítené a családjuk befolyását a közös vállalatban. Ha nincs fúzió, Olivia nem kap helyet az igazgatóságban. Nem lesz esélye az ötletei megvalósítására.

– Ne hidd, hogy a két cég egyike is visszatérhet a korábbi helyzetéhez, miután visszavonulót fújunk. Többé senki sem bízna a menedzsmentben. A piacainkat érő kár megjósolhatatlan lenne.

Olivia még soha nem látta ezt a mindig fegyelmezett férfit ilyen felindultnak és szenvedélyesnek. De igaza van. Egy ilyen hirtelen irányváltás mindkét cégnek rosszat tenne, és már amúgy is vannak üzleti nehézségeik.

– Látom, felfogtad a helyzet komolyságát – mondta Alessandro.

– Természetesen. Nem is én voltam az, aki felrúgta a megállapodást – válaszolta Olivia. Az árát mégis ő fogja megfizetni.

– Egy okkal több arra, hogy lelkesen üdvözöld az elgondolásomat.

Lelkesen? Olivia furcsának találta a szóválasztást. A gondolattól, hogy Alessandro bizonyos fokig élvezi a helyzetet, megszólalt a fejében a vészcsengő. Más is volt itt azonban, amitől az ereiben gyorsabban kezdett áramlani a vér. Alessandro Sartori mindig is az ellenállhatatlan erőt és energiát szimbolizálta számára. Mellette minden más férfi jelentéktelennek és kicsinek tűnt.

Nem, nem, nem! Nem szabad ezt gondolnod! – parancsolt rá magára a lány.

Alessandrót még csak nem is kedveli. Ő azokat az embereket szereti, akik el tudják engedni magukat, és nem kizárólag a szakmai sikerre gondolnak. Akik mosolyognak, mint Carlo. Csakhogy éppen ő okozta ezt a káoszt…

– Tudsz jobb lehetőséget?

Alessandro hangja visszahozta Oliviát a jelenbe. Kétségbeesetten valami megoldás után kutatott az agyában.

– Egy dolog feleségül menni egy férfihoz, akit ismerek – kezdte, és nagyot nyelt, aztán egyenesen Alessandro szemébe nézett. – Te meg én azonban… mi még csak nem is kedveljük egymást.