részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

David Von Drehle: The Book of Charlie

Simon and Schuster, New York, 2023

Első kiadás

Copyright © 2023 by David Von Drehle

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Csonka Ágnes, 2023

Minden jog fenntartva

Borítókép © asmakar / Getty Images

ISBN 978 963 604 440 4

Robert D. Richardson Jr.

Bob

emlékének

1934–2020

tanár, kapitány, barát

Egy

Amikor mind a négy gyerekem kicsi volt még, esténként zseblámpával ültem a szobájuk előtti sötét folyosó padlóján, és könyveket olvastam fel nekik. Több ezer oldalnyi Harry Pottert fogyasztottunk el, és több száz fánkot sütöttünk Homer Price-szal. Sok időt töltöttünk Ramonával és Beezusszel a Klickitat Streeten; Narniában jártunk a Pevensie gyerekekkel. Faltuk az egy ropi naplóit, balszerencsék sok kötetnyi áradását lapoztuk végig. Izgatottan rágtuk a körmünk A bátorság vörös szalagján, és sírtunk ott, Ahol a vörös páfrány nő. És persze nemegyszer visszatértünk az Arable-farmra is, ahol a Malac a pácban látott csodákat.

Sok éven át élveztem odaadó hallgatóságom figyelmét, de ahogy a gyerekek lassan belenőttek a saját gondjaikba, tudtam, hogy közös időnk a végéhez közeledik. Hamarosan vizsgákra kell majd készülniük, FaceTime-on csevegni a szerelmeikkel, és Netflixet bindzselni egész éjjel. A pillanat, amitől rettegtem, a Péter és a Csillagfogók egy újabb kalandjának utolsó lapját követően érkezett el. A középső lányom azt javasolta, hogy egy kis időre függesszük fel az esti olvasást, és a többiek (gyorsabban, mint reméltem volna) egyetértőn helyeseltek.

Nem sokkal azelőtt, hogy a felolvasások végére értünk, a gyerekek számára kiderült, hogy apa valami íróféle, és kérlelni kezdtek, hogy írjak nekik könyvet – olyan könyvet, amit felolvashatnék a sötétben a zseblámpámmal. Nagyon szerettem volna teljesíteni a kérést, varázslatként előhúzni a kalapomból a mesét, ami egyszerre inspiráló és szórakoztató; bátor és leleményes fiatalokról, akik egy csodálatos és veszélyes világban próbálnak boldogulni. De az összes próbálkozásom egy gyerekregény megírására így, vagy úgy, kudarccal végződött. Lassan ráébredtem, hogy a felolvasós napok úgy érnek végett, hogy kívánságuk beteljesületlen marad, és hogy kudarcom, hogy megfelelő történettel rukkoljak elő, csak egy lesz a megannyi csalódás közül, amit okozok nekik. Egy apa mindig azt reméli, hogy épp olyan rendkívüli lesz, mint amilyennek a gyermekei ártatlanságukban elképzelik őt, hogy soha ne ábrándulhassanak ki belőle. Talán vannak apák, akiknek sikerült. Ami engem illet, ahogy a gyermekeim nőttek, észrevették az apjuk hiányosságait, és felhagytak azzal, hogy olyan könyvet követeljenek tőlem, amit csakis nekik írtam.

Most mégis itt van.

Bevallom, ez nem az a könyv, amire vágytak. Bár rengeteg hőstett, veszély, tragédia és vidámság szerepel a következő oldalakon, még sincs közük kastélyokhoz, kalózhajókhoz, de még a gyengéd romantikához sem. A főszereplő tagadhatatlanul sármos, de nem hős, főleg nem szuperhős. Ez a könyv híján van varázslóknak, bűntényeket megoldó árváknak, időutazásnak, és együttérző, beszélő pókoknak. Nem az a könyv, amit a gyerekeim kértek, de azt hiszem, épp az a könyv, amire szükségük lesz.

Mert ez a könyv a túlélésről, mi több, a gyarapodásról szól a viszontagságok és forradalmi változások közepette. A mai gyerekek – az önöké és az enyémek is – a változás örvényében élik le az életüket. Ennek egy része megjósolható. Más kihívások viszont olyan hirtelen jelentkeznek majd, mint egy világjárvány. Arra számítok, hogy az önvezető autók és a társalgó robotok csak a kezdetet jelentik, lenge fuvallatok csupán a vihar kezdetekor. Az autók és a robotok ugyanis kütyük, és a kütyük fejlődése nem feltétlenül változtatja meg a világot. Végül is saját generációm tranzisztoros rádióval és ötvencentis képátmérőjű Trinitron tévével nőtt fel. Most pedig itt a Spotify, és a kétszáztizenöt centis UHD tévék. De még mindig kézi eszközökről hallgatunk zenét, és kétdimenziós mozgóképeket nézünk egy üvegképernyő mögött.

A forradalmi változás más tészta. A forradalmaknak hatalmukban áll átalakítani társadalmakat, kultúrákat, gazdaságokat és politikai rendszereket. Gondoljunk csak Gutenberg nyomdájára. A nyomtatás megjelenése előtt a legtöbb ember nem szorult arra, hogy írni-olvasni tanuljon. Az információ lassan és megbízhatatlanul terjedt, szájhagyomány útján vagy lemásolt kéziratok segítségével. A tudás nagyon lassan halmozódott fel, mert az emberek csak azt tudták, amit a családban vagy a faluban élő idősebbektől megtanultak. A könyvnyomtatás tette először lehetővé, hogy olcsón és hatékonyan kapcsolódjanak egymáshoz nagy távolságokon, sőt, akár az időn át. Ennek rendkívüli hatásai lettek: a reformáció, a felvilágosodás, a tudományos és az ipari forradalom, a demokrácia és a szabadpiacok felemelkedése, a törvényes rabszolgaság megszűnése, a felfedezések kora, beleértve az űrkutatást is. Mindezt a könyvnyomtatás tette lehetővé. Ha a betűszedés – egyszerű fakockák és ólomdarabok – képes volt erre, milyen változásokat hozhat egy olyan forradalom, amely a világ összes könyvtárát és nyelvét adja minden egyes ember kezébe, és mindenkinek biztosítja a tömegkommunikáció lehetőségét?

A munka jellege is változik, mivel a világ termelékenységének egyre nagyobb hányada származik az ember és a számítógép közötti interakcióból. A történelem azt tanítja, hogy a munkahelyi forradalmakat hatalmas felfordulások követik. Amikor a gyűjtögetés átadta helyét a földművelésnek, a törzsek és nomádok világából a városok, államok, nemzetek és birodalmak világa lett. A kultúrák újra átalakultak ott, ahol az önellátó gazdálkodást az iparosodás és a piacgazdaság váltotta fel. A királyok és cárok feudális világából a pénzügyek és a bürokrácia gépesített világa lett. Egyesek számára az új világ elidegenedést és küzdelmet, mások számára szabadságot és törekvést jelentett. A nők például felszabadultak azáltal, hogy kevesebb gyereket vállaltak. A kevesebb gyermek hosszabb életet jelentett, és időt a gondolkodásra. A megszületett gyermekek jóltápláltak voltak, és kevesebb munkára kényszerültek. A hosszabb élet azt jelentette, van idő az oktatásra, az oktatás pedig megtanította az embereket álmodni. Ma azt hihetnénk, a szülők mindig is abban reménykedtek, hogy a gyermekeik előtt szebb jövő áll, de az emberi történelem nagy részében a szülők úgy gondolták, hogy a gyermekeik ugyanolyan kegyetlen és rövid életet fognak élni, mint ők. Palota vagy viskó: a születési hely meghatározta a sorsot.

Úgy vélem, hogy a digitális forradalom hatása máris érezhető, és legalább olyan drámai és hatalmas, mint amit a múltbeli forradalmak eredményeztek. A politikát a közösségi hálózatok bomlasztó ereje alakítja át. Hír- és információforrásaink – a polgári párbeszéd alapjai –, kezdenek megbomlani a végtelen választási lehetőség ereje miatt. A párválasztási rituálékat algoritmikus házasságszerzők és virtuális szinglibárok alakítják. Az intézményrendszerek megrendülnek, miközben a korábban helyi veszélyek a terrorizmustól az új vírusokig mind globális méretűvé nőttek.

A szülők fel akarják vértezni a gyerekeiket, hogy sikeresek lehessenek az életben. De a gyerekeink furcsa és kiszámíthatatlan világba csöppennek bele, ahol a szülő önkéntelenül is aggódni kezd, vajon a ma rendelkezésünkre álló eszközök nem válnak-e terhessé holnapra. Isten ments, hogy a tanácsaink rossz irányba tereljék őket.

Miközben figyelem a digitális forradalom növekedését, attól tartok, nem tudok eleget a változásról ahhoz, hogy érdemben segíthessek a gyerekeimnek. Tudok a változásról a kütyük szintjén, de viszonylag keveset láttam belőle a kultúrák és a társadalmak szintjén. Bár az évek során sok technológiai újdonságot csodáltam már meg, az én életem nem különbözik annyira a szüleim életétől. Anyám és apám akkor nőttek fel, amikor a rádiózás újdonság volt, én viszont megéltem, ahogy a rádiózás műsorszórásra, műholdas és vezeték nélküli streamingre hasadt szét. De a szüleim és én is a rádiózás korában éltünk. Ugyanez elmondható a repülőgépekről, az újságokról, a belső égésű motorokról, a televíziós hálózatokról, a republikánusokról és a demokratákról, a „modern orvostudományról”, és még ezer más kategóriáról, amelyek stabilitást biztosítottak az életünknek, még akkor is, amikor már az új kütyük nyűgöztek le minket. A gyerekeim életében azonban akár maguk a kategóriák is megszűnhetnek, és új kategóriák jöhetnek létre.

Rájöttem, hogy vissza kell nyúlnom még egy-két generációt ahhoz, hogy példaképet és iránymutatót találjak a számukra – valakit, aki szörfölt a változás tengerén. A földművelő múlt utolsó éveibe kell visszanyúlnom, amikor a középosztálybeliek még elektromos áram és vezetékes víz nélkül éltek, amikor az emberek még nem repültek és nem léteztek az antibiotikumok. Találnom kellett valakit, akinek a gyerekkora felismerhető lett volna a Napóleon vagy Leonardo da Vinci korabeli földművesek számára is. Valakit abból a világból, ahol a lovas kocsik száma még messze felülmúlta az automobilokét, ahol a képek még nem mozogtak, és ahol a királyok még egész birodalmak felett uralkodtak. Egy amerikait, aki az 1900-as évek elején született, és egészen a 2000-es évekig élt, aki fél lábbal az igavonó állatok és a diftéria korában állt, amikor az amerikaiaknak csak hat százaléka érettségizett le – a másikkal pedig az űrállomások és a robotsebészet korában. Ez az ember az Egy nemzet születésétől Barack Obamáig jutott volna el. A szavazati jogtól eltiltott nőktől a nemzeteket és vállalatokat vezető nőkig. A vasárnapi templomi összejövetelektől a vasárnapi őrjöngésig focimeccseken, ahol minden jó akciót azonnal visszajátszanak öt emelet magas képernyőkön. A születésekor még nem jutott el ember az Északi- vagy a Déli-sarkra, se a Mount Everest csúcsára, mégis megérte, hogy lábnyomokat lásson a Holdon.

Az 1900-as évek elejének magas kort megért gyermekei végignézték, ahogy az életük és a közösségeik, a munkahelyeik és a templomaik, a családjuk és a szokásaik megrendülnek, fenekestül felfordulnak, szétrobbannak és újjáalakulnak. Ők abban a szent pillanatban születtek a világra, amikor (Henry Adams szavaival élve) „egészen új erők hirtelen berontása a történelem nyakát törte”, és átélték ennek folyamatosan változó következményeit. Mi kellett ahhoz, hogy boldoguljanak, hogy megtalálják a boldogságot, miközben ennyi felfordulást éltek át? Bármi is a válasz, ezeket az eszközöket szeretném átadni a gyermekeimnek: az ellenálló képesség és a rugalmas alkalmazkodás titkát a kizökkent idő, a bizonytalanság idején.

Elhatároztam, hogy írok egy könyvet a gyermekeimnek, amely felfedi a viharban élt élet titkait. És amint megértettem, hogy ez a feladatom apaként, a világ végére is elmentem volna, hogy találjak egy ilyen mesét. De ez szükségtelennek bizonyult, mert egy forró augusztusi reggel felpillantottam a kocsifelhajtón, és megláttam mesém hősét. Ott állt az utca túloldalán.

Kettő

2007-ben történt. A feleségemmel felpakoltuk az akkor kilenc-, hét-, hat- és négyéves gyerekeinket Washington D. C.-ben, és áttelepültünk a Missouri állambeli Kansas City kertvárosába. Karen egyszer úgy indokolta a döntésünket, hogy belefáradt a nagyvárosi szülőségbe: a forgalmi dugókba, a hosszú sorokba, és a percenként egydolláros úszásoktatásba. Én pedig a folytonos vitatkozásba fáradtam bele, ami az ország fővárosának kedvenc időtöltése. Új állásom lehetővé tette, hogy távmunkában dolgozzak, és a keleti parton eltöltött izgalmas évek után ez a kolorádói srác készen állt arra, hogy visszatérjen az ország középső régiójába, ahol az égbolt nagyobb az egóknál.

A kérdéses reggelen új otthonunk még mindig zsúfolt volt a félig kipakolt költöztetődobozoktól. Augusztusi hőhullám ült a Középnyugat felett, és bár még csak reggel nyolc volt, amikor kiléptem a vasárnapi újságért, nyomasztó párafalba ütköztem, mintha túl korán nyitottam volna ki a mosogatógépet. A kocsifelhajtó közepén felnéztem, és a máris dühödten perzselő nap vakító fényén át megláttam valamit, amitől megtorpantam. Az utca túloldalán új szomszédom éppen autót mosott ívelt kocsifelhajtóján. Emlékeim szerint (ezt a részletet vitatják a környékbeliek) az autó új, csillogó, szőlős Fanta-színű Chrysler PT Cruiser volt. Hiszem, hogy a memóriám élesebb, mint azoké, akik szerint kevésbé jellegzetes kocsi volt. Ráadásul túlságosan hétköznapi a képzelőerőm ahhoz, hogy egy Fanta-színű, csillogó kocsit képzeljen a szomszédba. De ha tényleg én álmodtam meg ezt a padlizsánlila kocsit, az csakis tisztelgés a tulajdonosnője előtt, akinek karizmájához nem is lenne méltó egy közönséges kocsi. (Nemsokára találkozunk vele, amit érdemes kivárni.)

Ami vitathatatlan: a szomszédom egy augusztusi vasárnap reggelen a barátnője kocsiját mosta a napsütésben. Akarva-akaratlanul is feltűnt, hogy a kérdéses jármű ugyanott parkol, ahol a nő előző este hagyta. Ebből arra következtettem, hogy a szombat esti randevú a – minden valószínűség szerint lila – kocsi elegáns sofőrjével olyanféle ottalvós buliban végződött, ami egy férfit túláradó kedvességre késztet másnap reggel.

A szomszédom félmeztelen volt, csak egy régi fürdőnadrágot viselt. Egyik kezében kerti slag, a másikban szappanos szivacs, izmos mellkasa minden egyes fröccsentésnél és törlésnél megfeszült, hullámos haja rakoncátlanul hullott a szemébe. Ő volt Charlie White.

102 évesen.

A jóképű doktornak pár nappal korábban mutatott be a veje, Doug, aki a szomszéd házban lakott. Doug akkori felesége Charlie legkisebb lánya volt, és azért költöztek az utcába, hogy szemmel tartsák a papát. Őszintén szólva, ezt szükségtelennek tartottam. Charlie egészséges volt, és erős, az esze vágott, mint a borotva. Amikor találkoztunk, a régen férfias kézfogásnak nevezett módon üdvözölt – nem csonttörő, de határozott, őszinte kézszorítással. A szeme tiszta volt, és zafírkék. A hallása kifogástalan, társalgás közben könnyedén váltott egyik témáról a másikra, a múltból a jelenbe, a jövőbe és vissza. Hosszú fehér haja és hetyke bajusza elegáns, kissé teátrális külsőt kölcsönzött neki – kicsit Doc karakterére emlékeztetett a Gunsmoke sorozatból, amit csak fokozott hanyagul oldalt tartott sétapálcája. Ráadásul a sétapálcáról alaposabb szemrevétel után kiderült, hogy egy fordítva tartott golfütő. Az ilyesfajta laza stílusosság, hogy valaki golfütőt használ botként, csakis akkor működik, ha természetesen hat. Van egy kis egyensúlyzavarom, emiatt egy ideje nem tudok golfozni, mesélte Charlie sajnálkozva azon az első napon, de (és itt meglendítette a fordított ütőt) számítok rá, hogy hamarosan újra lendületbe jövök.

Összefoglalva: Charlie rendkívüli jelenség volt. Ennek ellenére, ha valaki 102 éves férfival találkozik, nem számít arra, hogy hosszú és tartalmas barátságot kötnek. A statisztikai táblázatokban nincs helye érzelmeknek vagy óhajoknak, és a társadalombiztosítási hatóság adatai szerint egy 100 000 férfiból álló véletlenszerű mintából körülbelül 350 – alig fél százalék – éri meg a 102 éves kort. Ezeknek a szívós túlélőknek átlagban kevesebb mint két évük van hátra. 104 éves kor után az életük gyorsan lepereg, akár az utolsó szemcsék a homokórában.

Mégis, ezen a párás vasárnap reggelen, amikor Charlie felnézett az autómosásból, és szivacsot tartó kezével hetykén odaintett felém, volt benne valami, amiből arra következtettem, hogy az ő esélyei nem találhatók meg semmiféle táblázatban vagy összesítésben. Úgy tűnt, hogy másoknál könnyebb kézzel bánik vele az élet. Bár, mint látni fogjuk, Charlie-nak sok szomorúság és kemény munka jutott osztályrészéül, nem neheztelt az élet sértéseire, és nem tiltakozott a megaláztatásai ellen. És nem is mulasztotta el kiélvezni mulandó jóságát, a benne rejlő szépség felvillanásait, amelyek közé most már azt a ritka élményt is besorolhatta, hogy nem sokkal a 102. születésnapja után kézzel mossa a barátnője kocsiját, egy nála gyorsabban haldokló, öreg fa széles lombkoronája alatt, miközben minden – az autó, a fa, a mosószeres szivacs, az újságja felé csoszogó döbbent szomszéd, a szunyókáló barátnő, és maga Charlie is – sebesen forog az űrben, a Föld nevű csodabolygón.

Később hallottam egy történetet Charlie-ról, ami mindennél pontosabban illusztrálta jellegzetesen hálás odaadását az élet szépsége iránt, amit a franciák joie de vivre-nek neveznek. Múló pillanat csupán, semmi összetett vagy kibogozandó, valamiféleképp mégis magában hordozza az élet legfelszabadítóbb, erőt adó tanulságát. Maybelle Carter, a countryzene matriarchája, következetesen arról énekelt gitárral a kezében, hogy az élet napos oldalán kell maradni. A tizennegyedik századi misztikus és látnok, Dame Julian of Norwich túlélte a pestisjárványt, hogy utána magabiztosan papírra vesse: „minden rendben lesz, és a dolgok is mind rendben lesznek”. Egyszeri, és mégis oly nehéz üzenete, hogy az életet akkor is ki lehet élvezni, ha nehézséggel, csalódással, veszteséggel, sőt, brutalitással teli. Minden pillanatban a rendelkezésünkre áll az a választás, hogy a szépségét lássuk meg.

A történet Charlie-ról és szeretett játékáról, a golfról szólt. Hosszú évekkel azután, hogy a Blue Hills Country Clubban golfozó társai már mind elhunytak, Charlie nála jóval fiatalabb férfiak társaságában folytatta a játékot – akik alig múltak nyolcvanévesek. Egy nap Charlie ott állt a golfpályán, miközben a partnere leereszkedett egy homokcsapdába, hogy korrigáljon egy hibás ütést. Valamivel azután, hogy a férfi eltűnt szem elől a mély bunkerben, Charlie spriccelő homokra lett figyelmes: a labda pattogva megállt a pályán. Azután… semmi. Kis idő elteltével Charlie odasétált a bunker pereméhez, lekukucskált, és látta, hogy a fiatalabb férfi sikertelenül próbál kijutni szorult helyzetéből. Charlie kételkedett benne, hogy képes lesz kihúzni a másikat. Mit tegyen? A reakciója nem aggodalom vagy riadalom volt. Nem az járt a fejében: Mit keresünk mi itt? Túl öregek vagyunk már ehhez. Helyette nevetésben tört ki, és addig nevetett, amíg a barátját is rázni nem kezdte a nevetés. Még akkor is nevettek, amikor beérte őket a mögöttük induló csoport, hogy kimentse a bajba jutott nyolcvanévest.

Charlie életművész volt. Értette, úgy, ahogy a nagy művészek értik, hogy minden élet komédia és tragédia, öröm és bánat, merészség és félelem keveréke. Mi választjuk meg életünk hangnemét az egymásnak feszülő hangok közül. Charlie még akkor is, amikor az ereje már fogytán volt, amikor a golfpálya akadálypályává változott, amikor nem tagadhatta többet, hogy a tolakodó idő legyengíti, úgy döntött, hogy a golfütőjét magabiztosan viseli tovább sétapálcának használva.

Beköltözésünk a Charlie White-tal szemközti házba hétéves barátságunk kezdete lett. Dacolva a statisztikusokkal, ő lett az egyik utolsó, aki állva maradt – az öt közül, akik a 100 000-ből várhatóan megérik a 109 évet. (Statisztikai értelemben csak ketten érik meg a 110 éves kort, és az utolsó 111 körül szenderül jobblétre.) Charlie egyike volt az utolsó élő amerikaiaknak William Howard Taft elnöksége idejéből; egyike az utolsó II. világháborús tiszteknek; az utolsó orvosoknak, akik még praktizáltak a penicillin előtt; az utolsó amerikaiaknak, akik vezettek autót az autópályák megépülése előtt; az utolsóknak, akik rácsodálkoztak, amikor a képek megmozdultak a vásznon, és hang jött egy dobozból. Mire Charlie földi pályafutása véget ért, az Egyesült Államok történelmének majdnem a felét végigélte. Évekkel azelőtt született, hogy Walter P. Chrysler megépítette az első autóját, és több mint hét évtizeddel túlélte Chryslert. Ennyi év elegendő volt ahhoz, hogy a magasba törő Chrysler Building New York dicső jövőjének szimbólumából a múlt totemévé váljon; elegendő, hogy a rég halott Chrysler logóját viselő (emlékeim szerint) csillogó, lila roadstert moshassa, egy Chryslert, mely kulcs nélküli távirányítóval indul, és iPod-csatlakozóval van felszerelve.

Charlie a tudomány embere volt. Orvosként tudta, hogyan működik az emberi test – és hogyan áll le. Ő volt az első, aki kimondta, hogy rendkívüli élettartama a genetikának és a szerencsés véletlennek köszönhető. Mégis, amikor elgondolkodtam figyelemre méltó barátomon, rájöttem, hogy több ő, mint élő történelemlecke, és több, mint a genetikai lottó nyertese. Esettanulmány arról, hogyan kell prosperálni – nemcsak túlélni, de gyarapodni, akármilyen hosszú vagy rövid időtartamon át. Az emberek gyakran kérdezgették, mi a hosszú élet titka, és Charlie mindig lelkiismeretesen őszinte volt: nincs titok, csak szerencse. De ha nem is ismerte a hosszú élet titkát, a boldog életről nagyon is sokat tudott. Tragédiák és veszteségek, szegénység és akadályok, hibák és elszalasztott lehetőségek közepette is megőrzött valamiféle állandóságot, kiegyensúlyozottságot és magabiztosságot, amit manapság ellenálló képességnek neveznénk. Tehetsége volt az öröm, a lehetőségek megragadásához, és a fontos dolgokhoz való ragaszkodáshoz. És szokatlan képessége egy még nehezebb feladathoz: minden egyéb elengedéséhez.

A lánya, Madelyn egyszer elmesélt a feleségemnek egy történetet, ami jól érzékelteti Charlie személyiségének leglényegét. Madelyn vitába keveredett a szomszédokkal, valaki mondott valamit a másiknak, aki erre tett valamit egy harmadikkal, hát nem hihetetlen, hogy valaki képes ilyet tenni vagy mondani? Madelynt elkerülhetetlenül utolérte egy dühös telefonhívás. Charlie a konyhaasztal mellett ülve hallgatta, és várt, amíg a lánya végre leteszi. Kivárta azt is, amíg Madelyn elmagyarázta neki a szituációt. Kis szünet után azt tanácsolta a legkisebb gyerekének, hogy engedje el az egészet.

– Belepusztulsz, ha felhúzod magad – jegyezte meg. – Nekem nincs időm az ilyen emberekre.

Évszázadok bölcsessége volt belesűrítve ebbe a lakonikus tanácsba. Bár Charlie nem tanult filozófiát, a szavaiban ráismertem minden idők egyik legtartósabb és leghasznosabb filozófiai irányzatára, a sztoicizmus lényegére. Ez a filozófia épp olyan meggyőző egy bántalmazott rabszolga számára – amilyen Epiktétosz, első századi római volt, aki mosolygott, miközben szadista gazdája addig csavarta a lábát, amíg el nem tört –, mint amilyen a második századi római császár, Marcus Aurelius számára volt. A sztoikusok azt tanították, hogy a jól élt élethez mélyen kell érteni, hogy mi az, amit mi irányítunk, és – ami nehezebb – mi az, ami felett nincs hatalmunk. Semmi másról nem határozunk, kizárólag saját cselekedeteinkről és reakcióinkról. Tudatos döntéseinkről. Epiktétosz azt tanította, hogy az igazi műveltség lényege megtanulni „különbséget tenni a dolgok között: vannak dolgok, amelyek hatalmunkban állnak, de vannak olyanok is, amelyek nem; hatalmunk van az akarat és minden olyan cselekedet felett, amely az akarattól függ. Nincs hatalmunk a test, a testrészek, a tulajdon, a szülők, a testvérek, a gyermekek, az ország, és általában senki felett, akivel egy társadalomban élünk.”

A rabszolga számára ez a felismerés Epiktétosz elszántságáról tanúskodott egy céltudatos és méltóságteljes életért, még akkor is, ha a testét és a cselekedeteit a gazdája kontrollálja. Megvásárolható és eladható volt, dolgoztatták, mint egy állatot, de nem lehetett rábírni arra, hogy állatként gondolkodjon vagy viselkedjen, hogy állat legyen. „A körülmények mutatják meg, hogy milyen az ember – ezt tanította tanítványainak, miután elnyerte szabadságát. – Ezért, ha nehézséggel kerültök szembe, ne feledjétek, hogy Isten, akárcsak a birkózóedző, durva és erős fiatalemberrel eresztett össze titeket, hogy olimpiai bajnokká váljatok; de ez nem valósulhat meg verejték nélkül.”

Ugyanezen okból érintette meg a sztoicizmus a dachaui náci koncentrációs tábort túlélő osztrák neurológust, Viktor Franklt. Megfigyelve a példamutató magatartású foglyokat, akik megőrizték a méltóságukat és jóakaratukat még a pokoli körülmények között is, Frankl arra a következtetésre jutott, hogy „mindent el lehet venni az embertől, kivéve egy dolgot: azt a legvégső, emberi szabadságjogot, hogy bármilyen körülmények között megválaszthassa az adott élethelyzethez való hozzáállását”. Ugyanez a filozófia szól generációk óta az alkoholistákhoz, akik szabadulni akarnak a függőség rabságából: „Istenem, adj nyugalmat, hogy elfogadjam azt, amin nem tudok változtatni, bátorságot, hogy változtassak azon, amin tudok; és bölcsességet, hogy felismerjem a kettő közti különbséget” – hangzik a fohászuk. Marcus Aurelius felismerte, hogy bizonyos értelemben mindannyian rabszolgák vagyunk, még Róma császára is. Az idő és a véletlen rabszolgái, a sors rabjai. „Becsüljétek meg a lapokat, amelyeket a sors oszt nektek, és játsszátok ki őket úgy, mintha magatoknak osztottátok volna” – írta az Elmélkedésekben. Egy másik örökbecsű mondatában így fogalmaz: „Soha nem szűnök meg csodálkozni azon, hogy mindannyian jobban szeretjük önmagunkat, mint a többi embert, mégis többet adunk a véleményükre, mint a sajátunkéra.”

Ralph Waldo Emerson ugyanerre a bölcsességre jutott: „Az embernek minden ellenállással szemben úgy kell viselkednie, mintha rajta kívül minden más csupán névleges és átmeneti lenne.” Rudyard Kipling dicséretesnek tartotta, ha „a Sikert, Kudarcot bátran állod, s úgy nézed őket, mint két rongy csalót”.1

„Engedd el” – szólt Charlie tanácsa a nem irányítható dolgokkal kapcsolatban. De ugyancsak a sztoikus önuralom az alapja a manapság bátorságnak és ellenálló képességnek nevezett erényeknek is. A sztoicizmus az az emberi üzemanyag, amellyel a legnagyobb távolságot tudjuk megtenni. Kipling híres verse a továbbiakban azt az önbizalmat dicséri, amely mindezt lehetővé teszi számunkra:

…ha paskolod izmod, inad a célhoz,

és szíved is, mely nem a hajdani,

mégis kitartasz, bár mi sem acéloz,

csak Akaratod int: „Kitartani”

Engedd el és Kitartani! Ahogy sok más nagy filozófiai irányzat esetében, a látszólagos ellentétpár itt is az érem két oldala. Ahhoz, hogy biztonsággal ragaszkodhass saját akaratod jól definiált céljához, el kell engedned azt a hiú elképzelést, hogy irányíthatod az embereket, az eseményeket vagy a sors folyását. Nem változtathatod meg a múltat, és nem irányíthatod teljesen a jövőt sem. De megválaszthatod, hogy ki vagy, mit képviselsz, és mit próbálsz elérni.

Én hatvan-egynéhány éven át tanultam, felejtkeztem meg róla, és tanultam újra ezt a leckét. De úgy hiszem, Charlie egy nap alatt elsajátította a lényegét, hogy többet soha el ne felejtse. Gyorsan tanult – és igazi csodagyerek volt, mert alig nyolcévesen magába szívta ezt a bölcsességet, az élettel való megelégedettsége megfoghatatlan kulcsát. Figyelemre méltó.

Igaz, mindehhez szívtelen és könyörtelenül hatékony tanárt is kapott.

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Donáth Mirjam

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Tördelte Izing Imre

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Marcellus – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License