Nyíró József

NÉMA KÜZDELEM

REGÉNY

1

NAPOK ÓTA tart a kietlen, hideg őszi esőzés. Sár, mocsok, elhagyatottság és vigasztalanság az egész környék. Fátlan agyaghegyek emelkednek egymás mellett hosszú vonulatban a Kárpátok felé tele vízmosásokkal, omlásokkal, csúf ráncokkal, összevissza nőtt tövisbokrokkal. Sovány, pataverte, kopár juhlegelő az egész. Az egyetlen utat, amely a Fundáturán átvezet, meredek, szürkepalás omláson vágták be a hegy kopasz oldalába és meredek ívben csúszik lefelé Kolozsvár irányába. Az agyagdombokon túl többezer hold termékeny vidék kezdődik: az uradalmak világa tanyákkal és udvarházakkal a századokon át kiveszett és elpusztult magyar települések helyén. A szétszórt, egymástól távol eső román falvak egyelőre még a völgy túlsó oldalán verődtek össze a fatemplomok körül. Kezdetleges, vályogból vert, kékre mázolt kunyhók tenyérnyi ablakokkal, trágyával kevert agyagpadlóval, magas, fekete, gombás szalmatetőkkel, rekedt kutyákkal. A vesszőből körbe font ólakban nehány sovány barom, rideg, kócos malac fázik a saját piszkában és a házak büdös füstje megszorult a völgyben. A torkolaton túl hatalmas legelő kezdődik, a pásztorok világa, kiknek domboldalba vájt gödör a lakása, gyeptéglákból van az ágya, rajta törött szalma. Vagyona nehány zsíros, fekete ing, tüsző és condra, kapca és bocskor, kormos üst és fatégely. Csendesek, igénytelenek, türelmesek és hallgatagok. Semmi meg nem rendíti őket. Ha baj van, veszedelem támad, vagy az istennyila üt be, hirtelen vissza-keresztet vetnek magukra és azzal el is múlik a gonosz. Csak a bosszút őrzik meg feledés nélkül. Addig egykedvűen ülnek a vackukon, arcukon nő a szőr. Várják a jövőt, mert a jövendő biztosan eljön. Tudják. Mondta a Domnu Parinké.

Arról is tudnak, hogy arra a hegyeken túl sokan vannak. Soknapi járóföldre mind román, román ... Egész ország erős falvakkal, kőházakkal, arany kettős keresztekkel szent templomok, városok és király. Nagyszakállas király fényes palotában, aki egyszer értük jön. Beszélik a kalugerek, kik az erdőkön át éjszaka idején közéjük ereszkednek, megszentelik a preszkurát és elviszik a bajt, csapást, betegséget. Ilyenkor a csattogó fogú, csapzott kutyák hirtelen megnémulnak és ijedten elfutnak. Titokban jönnek és titokban lesznek oda. Csak a különös keleti szag marad utánuk és akit megátkoztak, akire ráimádkoztak, arra rádől a kapubálvány, agyonüti a fa, hirtelen elsorvad, vagy tönkre megy. A kicsi román falvakba azonban pénz kerül, az emberek mosolyognak, a fiatalok házasodnak, felhangzik a doina és a gazdák meggyújtják a pálinkát. Van, aki lovat vesz, egyik-másik kőházat épít, földet szaporít csendben, észrevétlenül. A falu közelebb jön az uradalomhoz. Senki se bánja, senki se irigyli, mindenki örvend neki. Alázatos, szelíd, jólelkű nép lakik ezen a vidéken. Nincs panasz rájuk. Ahol lehet, az uradalom is kedvez nekik. Az öreg gróf valóságos apja a környéknek, ö járta ki, hogy a bank az Ádám-birtokra pénzt adjon, s az ezer holdat megvehessék. Mikor az alispán úr eladta a négyszáz holdját, visszalépett az árveréstől, pedig őt találta volna, hiszen majdnem egy test az övével; de hagyta, hogy a szegény emberek boldogulhassanak.

Csak az a nehány magyar haraguszik rá, aki még a faluban lakik, de nincs igazuk. Meg is mondta nekik a gróf, mikor felmentek hozzá, hogy hát ők is szeretnének néhány holdat maguknak leakasztani:

— Van-e fedezetetek rá?

— Fedezet? — hökkentek meg a magyarok. — Az bizony nemigen van!

— Már pedig a banknak biztosíték kell! Nem ad a ti szép szemetekre semmit. Mivel akartok fizetni?

— Úgy gondoltuk, — mondotta Fátyol János tisztességesen — hogy a bank a pénzt táblázná bé első helyre a birtokra, mit meg akarunk venni, s mi lassacskán letörlesztenők ... Megistálnók alásan, ha a gróf úr egy jó szót szólna az érdekünkben.

A gróf elgondolkozott, de aztán megrázta a fejét.

— Nem, nem! Csak nektek csinálnék bajt vele! A kölcsön azt is elvinné, amitek van.

— Hogyhogy? — csodálkoztak az emberek.

Az öreg méltóságos úr megmagyarázta:

— A pénzt nem adják ingyen. Ha csak nyolc százalék kamatot számítunk, azt se bírnátok fizetni.

— Hát a birtok jövedelme?

— Mikor lesz abból „jövedelem"? Se pénzetek, se felszerelésetek. A kezetekkel nem túrhatjátok fel a földet. Hol van még a vetőmag? No és nektek is élnetek kell! Ha pedig felélitek azt a kis termést, mit adtok el, hogy fizethessetek? Tartaléktőke nélkül a birtok csak veszedelem. Elég egy-két rossz esztendő, hogy koldulni menjetek. Nem igaz?

— Az úgy van! — estek le a fejek.

Az alig nyílott reménység és álom pillanat alatt szertefoszlott.

A gróf úr megsajnálta őket.

— Azért nem kell ennyire elszomorodni, emberek!

Fátyol Jánost azonban nem tudta megvigasztalni.

— Annyink sincs nekünk itt magyaroknak, ahova eldugjuk, ha meghal közülünk valaki!

Vádoló, súlyos mondás volt. A gróf is belefehéredett.

— Temetőről gondoskodni kell!

Az tényleg nincs. A régit még atyja idejében lezárták, mert uradalmi terület volt az is. Később a legelőhöz csatolták. A kikorhadt fejfákat a cselédség tüzelte el, vagy ellopkodták, a kövek a földbe roskadtak, elmohosodtak, kidőledeztek és az ispán adogatta el istálló-lábnak, házlépcsőnek, vagy széttördelték káposztáskőnek. Igényt támasztani rájuk, szólni senki se mert. Az uradalom azt csinált abban az időben, amit akart. Az a néhány magyar család, aki még megmaradt, halottait ott ásta el a kertje lábjában öreg szilvafa tövébe. Akinek ennyije se volt, az bekéredzkedett a román temetőbe. A pópának is könnyebb volt, hiszen úgyis ő dugdosta el őket napszámért, pár garasért. Szívesen tette és még szépen meg is köszönték neki. Félfüllel hallott ezekről a dolgokról a gróf úr. Fiatal korában számba se vette az ilyen kicsiséget és csak néhány év óta gondol rá, hogy a halottak is fontosak. A temető a népnek gyökere, ami odaköti ahhoz a földhöz. Tulajdonképpen kegyúr is volna, ezen a jogon szokták a kálvinista egyház gondnokává választani, de ki az ördögnek jutott eszébe a temető? A falu szélén a Szőlős mellett még áll a templom, de az is olyan roskadozó, hogy újat kéne építeni helyette, de a jelenlegi körülmények közt arra nem is gondolhat. Egymás után négy rossz gazdasági esztendő, csapások jöttek, a Dénes gróf külföldi tartózkodása, kedvtelései is sokba kerülnek, a család állandóan Kolozsvárott él, a leányok a farsangot Pesten töltik, neki is kell a nívót tartania, a grófné ausztriai rokonait is ő segélyezi rangjukhoz illő gavallériával és ott van, — a fene egye meg — az a sok jótékony egyesület, egyházi megajánlások. Évek óta túl van méretezve a költségvetése. Az utolsó időkben kénytelen volt igazgatótagságot vállalni az Erdő-Bankban, néhány induló vállalatnál. A kaszinóban se mondhatja fel a magas hozzájárulást, bár talán túlzás is volt, hogy őfelsége képének megfestését egyedül vállalta. A zsuki futtatásokról se maradhat le, a ménest nem hanyagolhatja el. Na és a beruházások, gépek, építkezések. A kastélyhoz új szárnyat kellett toldatnia. Már nem volt hol elhelyezni a vendégeket a vadászatok után. A park gondozása is sokat felemészt. Máris túl van terhelve a birtok. Az egyensúlyt inkább a közéleti tekintélye, mint a vagyona tartja. Ha ő behúnyja a szemét, minden összeomolhatik. Nem, nem. Arról szó sem lehet, hogy ezekért a magyarokért is jót álljon. A románok, az más. Azt is többé-kevésbé kényszerből tette. Pártnyomásból. A kormány új nemzetiségi politikája érdekében. Kifogástalan, a legkedvezőbb bánásmód a nemzetiségekkel, hogy jól érezék magukat és megszűnjék az elszakadási agitáció. Ez ma a programra. Máris rossz néven veszik, hogy csak magyar cselédeket alkalmaz. Nem is sejtette, hogy ilyen apróságokra is kiterjed a bécsi körök figyelme. Szerencse, hogy a fia, Dénes gróf idejében figyelmeztette. Ezt a gesztust a románokkal tehát meg kellett csinálnia. Tovább nem mehet a teher-vállalásban. Szamár is volna, ha önmagát fosztaná meg régi, kipróbált cselédségétől.

— Sajnálom, emberek, de a birtokvásárban nem lehetek segítségükre!

Az öregek, tapasztaltabbak sóhajtoztak, búslakodva, engedelmesen szedelődzködnek: — „Ha nem lehet, hát nem lehet!" — csak a fiatal Fátyol János merte durván odavágni:

— Az oláhoknak bezzeg lehetett!

Mindenki megdermedt a lázadásra. Az öreg gróf szeme felvillámlott a merészségre, már-már a száján lebegett a halálos ítélet, hiszen egyetlen szavával még a határból is kivettetheti Fátyol Jánost; de uralkodott magán. Ennek a fiatal parasztnak némi igaza van. A vádat sem hagyhatja magán, hogy a románokon segített s csak a magyarokon nem. Nyugalmat erőltetett magára, de a tekintetét belefúrta a paraszt kemény szemébe:

— Az oláhokért nem én, hanem a püspökség állott jót. Megértetted?

— Az más! — nyugodtak meg az emberek.

Így már más! Akkor nincs semmi baj! Az Isten sokáig éltesse a mélcsás gróf urat.

— Én csak közvetítettem a kérést a bankhoz.

Azt már restellette mondani, hogy: „támogattam, megszavaztattam".

Kissé belepirult, de a parasztok elhitték neki. Ügy, ahogy mondotta. Hogyan kételkedtek volna benne, hiszen kenyéradó gazdájuk. A hűség és becsület újra ott égett a tekintetükben. A csalódás még sajgott bennük, de már megnyugodtak a változhatatlanban.

— Hát akkor menjünk, emberek! — szedelődzködnek.

A gróf azonban visszaintette:

— Várjanak egy pillanatig! ...

— Parancsoljon velünk a méltóságos úr!

— Ide figyeljenek!... Nem szeretném, ha azt hinnék, hogy nincs különös gondom magukra. Intézkedni fogok, hogy a „Drágan-dűlőben" az intézőm szakítson ki ötven holdat a magyarok részére. Mindenki annyit bérelhet belőle, amennyit meg tud művelni. Jó lesz így?

A parasztok szíve az örömtől a torkukba ugrik. Volt olyan is köztük, aki nagy felindulásában románul köszönte meg: — „Da Domnu Zeu...“ Az a fennvaló, jóságos Úristen!...

— Temetőnek pedig odaadom a régi templom melletti három holdat...

Ügy vette észre, mintha Fátyol János gúnyosan elhúzta volna a száját. Már az ajtónál voltak, mikor a gróf éles szava utánuk csattant:

— Akinek pedig nem tetszik, az szedheti a sátorfáját!

Ez Fátyol Jánosnak szólott.

— Meggondolatlan marha vagy, te János — döfték le a többiek is a szemeikkel, mikor felszedték az ámbituson a földre lerakott sapkájukat.

Fátyol János pedig egyedül, sötéten elindult hazafelé.

2

MÁR A CSIKÓSKERTEN túl járt, mikor Bolyky úr, az intéző lóháton, a tagból jövet elébe került.

— János! Reggel jókor itt légy, mert Gyurival a gabonásban átforgatjátok a búzát. Ha meg vagytok vele, a kertész úrnak segítesz!

— Jó, istállóm!

A ló nagy sárbocskorokkal elcuppogott. János keserűen felkacagott.

— Mekkorát fog nézni Bolyky úr, ha félóra múlva azt kell izennie, hogy többet be ne tegyem a lábam az uradalomba!

Holtbizonyos, hogy a gróf elbocsátja.

— Tiszta szentségtörés, ahogy ma vele beszéltem, de nem bánom. Köpjön szembe akárki, ha nincs igazam!... Valahogy lesz velem is.

Azért mégis nehéz volt a lelke, kelletlenül vitték a lábai. Ha pénz lett volna nála, vagy a zsidó hitelezne, most beülne a kocsmába, s annyi pálinkát innék, amennyitől elfeledné ezt a cudar világot, hogy az Isten süllyesztette volna el az egészet. Hát érdemes magyarnak lenni? Jobb a román Krisztus! Annak szakálla van, s aláírja a váltóikat. Bodornak van igaza, aki átalállott családostól. Most ő is kap földet. Semmivel sem kevesebbet, mint a többi.

— De én mit csináljak? Ha a gróf ezt a falás kenyeret is elveszi, mehetek akár alá, akár fel.

Legalább ne házasodott volna meg. Koldusnak nem való feleség, gyermek. Annak az ország- útja való, amin megdögöljék. A házat, amiben laknak, a feleségével kapta ugyan, de azzal sokra nem mennek. Most itt lett volna az alkalom, hogy három-négy holdat akasszon hozzá. Valahogy kinyögték volna az árát. Már a fia is meg tudja fogni a kapanyelét. Jövőre iskolába kerül. Már hasznát veszi. Eddig kinn van a határon. A többivel őrzi a törökbúzát a vaddisznóktól. Most jut eszébe, hogy valami szárnyék-félét kellett volna csinálni ebben a hideg, esős időben, ahová húzódjék, hiszen mezítláb van és felszívja magába a hűlést.

— Különben ott hadd szokjék!... Az is lehet, hogy az anyja kapcabocskort tekert neki. Túlságosan is kényezteti. Minek? Vénségire úgyis megkehesedik.

Elnézett a kukoricások felé. A kis táblák ott nyúltak el a ciheres alatt. Rohamosan sötétedett. Komor feketeségbe zavarodott a látás. Piszkos ködök gomolyogtak az alig szitáló esőben. A felhők nehezek és mozdulatlanok, terhesen ülnek a dombokon, aztán minden eggyé olvad a siket, vigasztalan éjszakában. A kukoricaőrző gyermekek már gyújtogatták a vadijesztő tüzeket. A tűz is alig borong át a sötétségen. Csak a magja látszik halványan, fénye nincs, megfulladt a nedves párában.

Fátyol János figyelte, hallgatta a halkan ideverődő tompa kolompszót, rekedt üvöltözést, tokázást, hájoktatást, vájogtatást.

— Csak az erdőt fel ne gyújtsák!

Még csak az hiányzik a nagy bajához, hogy a fiát csendőrök vigyék a gróf elé. Ezek a vad, mokány ficsurak mindenre képesek. Már két ízben égettek le egy-egy pászmát a vadkárdúlások miatt. Mikor a csendőrök vallatták, a mocskos kölykek konokul feleltek:

— Azért gyújtottuk fel az erdőt, hogy pusztuljanak az urak vaddisznói.

Végeredményében nem volna nagy kár azért az erdőért. Valamirevaló fa alig van benne, a többi bokor, összevissza nőtt ciheres, tűzrevaló gaz, de a grófnak szemefénye. Egy fuszulyka- karót nem enged kivágni belőle. Nyúl, őz, róka, vaddisznó azonban jól elfekszik benne. Ezért van olyan nagy becsben. Nagy kincs ezen a vidéken az a néhányszáz koszos bokor.

— Kitekerem a nyakát annak a kölyöknek, ha valami bajt csinál!

Már járt az eszében, hogy átmegy és megnézi, mit csinálnak azok a tekergők, de aztán még meg is haragudott magára:

— Mit féltem én a gróf vagyonát?

A vérében volt a becsület. Hogy féltse a kenyéradója vagyonát.

Mire hazaért, már sajnálta is, hogy így el- ügyetlenkedte a sorsát.

— Hogy lehettem ilyen istenmarhája!

Az asszonynak azonban nem szólt. Kerülte a tekintetét. A hírt még nem hozhatták meg, de látszott a viselkedésén, hogy látja, tudja a bajt. Semmi jobban nem dühíti fel Fátyol Jánost, mint mikor az asszony titkon, szepegve, megnyúlt orral, félénken reszket körülötte, nem mer kérdezni, csak némán keresi az ura kedvét, nehogy valamit ellene tegyen. Legszívesebben megcsapta volna, hogy végleg elnyúljék, s ne lássa többet, de szigorúan, fakón csak annyit mondott:

— Mit gyászolsz ismét? ... Tán tudod, hogy a gróffal végeztem?

Legjobb volt egyszerre kipakolni az igazsággal. Minek tudja meg mástól. Szokjék hozzá egszerre.

— Mit?... Mit beszél? — rémült meg a sovány, eldolgozott asszonyka.

—Végeztem! Egyszersmindenkorra! Megmondtam a magamét!! Nem Isten a gróf se!

Alig szorult ki a szó az asszony torkán.

— Felmondott? Mennünk kell?

— Olyanféle! — sütötte le az ember a szemét. — Minden pillanatban izenhet az intéző, hogy többet ne tegyem be a lábam.

Az aszony megnémult. Egy zokszava se volt. Magába fojtotta félelmét és keserűségét, a nagy kérdést, hogy mi lesz velük.

Az ember is megjuhászodott. Érezte a felelősséget. Szeretett volna valami vigasztalót mondani, de semmi kiutat nem látott az életében. Körülnézett a kis kunyhóban, mintha már búcsúzkodnék tőle. Azt valószínűleg el kell adni. Pár rongyos forintot ha kapna érte. Ól, pajta ez, nem ház. Rogyadozó vályograkás. A falak lyukait szalmával tömködték be, ganajjal ragasztották, sárral sikítgatta az asszony, hogy össze ne menjen. A vessző-váz itt-ott kiütközött belőle és a rothadt szalmatető súlya alatt megdőlt. Két helyen is meg kellett támasztani, hogy orra ne bukjék. A földes padmaly tele gödrökkel, szeméttel. A falak övig nedvesek az őszi esőzéstől. Télen még az ágylábak is zúzmarásak. Büdös, ócska, kopott szemétdomb, nem lakás, amiben a szegénység rázza a szakállát nap-nap után. Nincs mit sajnálni rajta. A „telek" se különb. Agyagos pala, amiben papsajton, temetővirágon, csalánon kívül egyéb meg nem terem. Enyészet mindenütt. Csak az adó értékes rajta. Egy éhezett, sovány süldőcske, pár tyúk minden vagyonuk. Nem nehéz számon tartani azt a néhány rongyot se, ami rajtuk van. Sokra nem vitték nyolc esztendő alatt, mióta egybekeltek, annyi szent. De nem is lehetett. Minden percük, minden erejük az uradalomé volt. Magukra nem gondolhatnak. A kommenció éppen csak annyi, hogy éhen ne haljanak. A zsírt kiveszi a testükből a nehéz földmunka. Csak aszalódnak, kopnak, fogynak, nyomorognak reménytelenül, jövőtlenül. A gyermek csak újabb baj. Annak nem jár külön kommenció. Ami van, azt a keveset kell sokfelé osztani, ö még szerencsés, hogy csak egy van. Bár az se volna! Rendesen a tetű, s a gyermek együtt jár a szegénységgel, már pedig a nyomorúságnak nagy hasa van.

— Jobb is lesz, ha elmegyünk a pokolba! — vigasztalta az asszonyt, aki csak sóhajtott meggyőződés nélkül.

— Megsegít minket is az Isten!

— Fiatal vagyok, erős, tudok dolgozni, s másutt is van világ! Amíg a két karom bírom, addig te ne félj, Róza!

— Csak maga ne búsuljon! — melegedett el a kicsi, maroknyi fehérnép.

— Mi a tűzlangját búsuljak? Legalább a magam embere leszek!... Engem csak az igazságtalanság bánt. Hogy az oláhoknak lehet fődet venni, de nekünk nem. Mi megdögölhetünk, mert nincs „fedezetünk". A kutya se törődik velünk. Minket szép szóval kifizet a gróf. Értünk nem áll jót semmiféle kövér püspök.

— Felvirrad a mi csillagunk is egyszer — vigasztalta az asszony, de attól az ember lelkében felgyülemlett keserűség újra kicsordult. Felszisz- szent, mintha csalánnal csapkodnák a meztelen szívét.

— Te is úgy beszélsz, mint az urak. Mint a gróf: „Majd a következő alkalommal". Mire várjunk? Mikor lesz ismét ilyen jó alkalom? Hiszen az utolsó húsz esztendő alatt a környéken minden eladó birtok a románok kezére került. Ott van a Bónis-birtok. Egy holdat se kapott belőle magyar. Vagy a Sikó-birtok. Mind az ezer hold az övéké lett. Az Oláh tekintetes úréból száznyolcvan hold maradt meg az Oláh Sándor kezin. Ebből Bajazoki főszolgabíró úr a feleségével kapott részből a százötven holdat nem románoknak adta el? Téged, vagy engem kínált meg vele? A Kiszeli-féle birtokot nem is említem. Ha jól tudom, kétszáz hold volt. Azt is csak ők vették meg.

— Hát ha nekik volt pénzük! — próbálta csillapítani az asszony, de az ember még jobban fellázadt.

— Pénzük? ... Honnan van pénzük? Mi?

— Én azt nem tudom — húzódott vissza az asszony, mintha ő volna a hibás. — Bizonyosan a román bank ad nekik.

— Román bank? — vicsorgott Fátyol János. — Azt hiszed, hogy ez a mi grófunk a román banknál kódulja nekik a pénzt? A saját bankja adja mindegykrajcárig. Erre van pénze. A mi számunkra nincs. Miért nincs?

— Maga mondta, hogy nekünk nincs fedezetünk, vagy mi a fenének hívják — jegyezte meg az asszony.

— Az, az, fedezet! — károgott a férfi. — Mocan Vazulnak, a pakulárnak mi fedezete van a likas bocskorán, s a furulyáján kívül? Vagy Cesanu Grigornak, Cindea Juonnak, Pavel Mihailnak? Kit említsek még?

— Ne említsen senkit. Nekem elég volt! — hervadt le a gyenge asszony.

Az ura is belefáradt.

— Egye meg a feketefene az egészet. Van-e valami vacsorád?

Az asszony elétette a kenyeret, hagymatokányt a kopasz asztalra.

A férfi percek alatt, mohón bekapta.

— Egyebed nincs?

— Volt egy kevés maradék-túró a deberke fenekin, de azt odaadtam Kárulykának. Az aratószalonnarész még a múlt héten elfogyott. A dög verje le a tyúkjait, azok se tojnak.

— Mitől tojjanak? — bugyant ki az ember száján, aztán legyintett. Se vége, se hossza, ha az asszony sorolni kezdi a panaszait. — Vesd meg az ágyat! Lefekszem. Holnap korán kell kelnem. Átforgatjuk a búzát, ha addig a gróf el nem csapott.

Az asszonyban felcsillámlott a reménység.

— Hátha meggondolta? Hátha...

Többet nem mert mondani. Az ura is titokban erre gondolt. Most, hogy kiadta a mérgét, tisztán látta a helyzetét. Rosszkor jönne, ha gatyamadzaggal családostól neki kellene menniök a világnak, most, mikor a. tél minden pillanatban a nyakukba szakadhat. Nehéz ilyenkor ajtóról-ajtóra járni, hányódni a nagy világban, az élettelen utakon, éhesen, nélkülözve. Munka sincs ilyenkor. A félország zsebre teszi a kezét, s valahogy átdidergi a telet. Egymás fejét tetvészhetik, míg felébred a tavasz. Nyáron más, mikor minden bokor szállást ad.

Hátha meggondolja a gróf? ...

Lefeküdni se mertek jóidéig. A férfi nagy, repedt markába eresztette a fejét, az asszony tett-vett, kereste a dolgot, hogy beszélgetni ne kelljen. Minek tépni a bizonytalanságot, kínozni egymást?

— Tudtam, hogy valami nagy baj ér, — gondolta borzongva, babonásan — mert valami különös, nagy madarak szálltak a házunkra, vijjogtak, károgtak, zuvatoltak, hogy beleborzongott az ember. Aztán elszálltak suhogva, sűrűn, mint egy nagy, tömött felhő. Tudtam, hogy nem jelent jót!... A tűznek se volt kedve. Egész nap csak sírt, szomorkodott, haldoklott a saját füstjében ... Hát ez lett belőle!... „Szabad ember" lett az én uram ahelyett, hogy megbecsülné magát, hogy a nyaka szakadjon meg! Az „igazát" védi, döngeti a mellét, eljáccodja a biztos megélhetését, grófokkal szájai, hogy bolondultam volna meg, mikor hozzá mentem!...

Valami zaj támadt odakinn. Hirtelen még a gondolat is beléjük fagyott. Az ember feje megszédült, az asszony legyengült a hunyorgó tűz mellé.

Csak ember ne legyen!

Lélekzetvisszafojtva lesték a lépéseket. Közelednek. Nincs remény. A torkuk elszorul. Már ott áll az ajtónál az ismeretlen veszedelem. Hallgatódzik. Nem látott világosságot, azért nem lép be.

Az asszony sápadtan a szájához kapta a kezét, hogy fel ne sikoltson. Fátyol János megadja magát. Most már úgyis mindegy. Mégis belerázkódik, mikor az ajtót megzörgetik.

— Alusztok-e, János?

— Ki az?

— Eressz be, mert baj van!

Fátyol János nehezen mozdul. Minek siessen? A hangjáról megismerte az öreg Fülöp Mózest. Soha se állhatta. Magának való, kaján, kárörvendő ember. Valami affélét fog mondani, hogy: „Az intéző úr azt üzente, hogy mától fogva úr vagy. Addig alhatsz, ameddig neked tetszik."

— Tessék! — morogja és elveszi a támasztékot a kilincs alól.

Az asszony világolót vet a tűzre, hogy lássanak.

— Üljön le nálunk, Mózsi bácsi!

Az ember csak úgy a küszöbről mondja el a rossz hírt:

— Siessetek, mert a fiatok rosszul lett. El van nyúlva a tűz mellett. Süt, süt belőle a forróság. Haza kell hozni!...

A váratlan hír lesújtja őket. Nem is tudják, mikor ment el Fülöp Mózsi.

Arra ocsúdnak, hogy a felébredt malac sírva kéri az elmaradt vacsorát.

Nehéz éccaka. Az eső nem szűnik. Szakadatlan áztatja, olvasztja a földet. A fákon ronggyá ázott az utolsó lomb. A mezők fekete sivatag. Nyomasztó siketség ül a tájon. Az útszéli feszület rémülten nyújtja karjait az eltűnt fény után a megnémult mindenségben. Az ösztöne vezeti embert, állatot, s a képzelet rémülete nyilall bele a nagy ürességbe. Csak a sírban fekvő halott üres koponyája mögött lehet hasonló sötétség. Hiába fürkészi a félelemtől sorvadozó anya tágult szemkarikákkal a titkait, lesi órák óta, hogy ura beteg fiával megérkezzék. Újabb veszedelemtől retteg és mind elviselhetetlenebbek a percek, hiszen a kifosztott, úttalan mezőkön, dombok, árkok, szakadékok közt egyedül, segítség nélkül vergődik. Az sincs, aki lámpát tartson lábai elé, nehéz útját legalább arasznyira megvilágítsa. Érzi, homályosan sejti, hogy emberfelettire vállalkozott és ez a tette döbbenti rá, hogy milyen egyedül vannak és milyen szegények, kivetettek, mintha ember nem is laknék a földön. Ott fulladhatnak a sárban, vízben, rálehelhetik a lelküket a puszta földre, segélykiáltásukat nem hallja senki. A holnapi nap már nem fog tudni róluk. A románok földet kapnak és boldogan alszanak, az ő urának kutyája sincs, hogy elkísérje, s szűkülve eliramodjon, ha összeesett a fáradtságtól, végsőkig feszített inai megszakadnak beteg gyermekének tehetetlen súlya alatt, akit a más földjén hurcol keresztül a mezőkön a nincstelenségbe és kilátástalanságba.

Van-e Isten és ha van, hol van? Látja-e őket, tud-e róluk? Mért nem mutatja magát?

Hiába fordul az egekhez, az imádság is kihalt belőle. Száraz, kopár a lelke is. Nincs semmi, amibe kapaszkodjék. Letarolt és kifosztott szegény. Az átok az egyetlen, amiben hisz és a gyűlölet minden iránt, ami körülveszi. Mióta azonban a rossz hírt meghozták, vétkezni se tud, csak áll és vár rettegve, lihegő szájjal. Fogai porlanak szét a szorítástól, az eső pedig egyhangúan kopog a fején. Szeretne elibök rohanni, végigsikoltozni a mezőket, de arra sincs ereje, hogy visszalépjék a házba a födél alá. mintha merev lábai belenőttek volna a földbe.

Utóbb már gondolatai is elhalványodnak, gazdátlanul csaponganak. Üres, mozdulatlan, egykedvű marad akkor is, mikor Fátyol János a gyermekkel a karján, sárosán, verejtéktől gőzölgő testtel kibukkan a sötétségből. Mintha álomból ébredne, mikor hörögve ráordít:

— Állj félre az útból!

— Mi... mi az? — rebegi furcsán és nézi őket, mintha idegenek volnának.

— Atyaisten! Ez megbolondult! — hökken hátra Fátyol János.

Ha a nyitott ajtóban felakasztva kapta volna, az se volna csoda.

A beteg gyermeket leteszi az ágyra és maga is melléje rogyik. Szeme előtt fénykarikák ugrálnak, melle összeomlik, vastag pára dől a száján és halálos fáradtság lepi meg. Madárijesztő váz az egész ember. Csepeg a víztől, arcán, kezén, ruháján szétfolyt a sár. Úgy érzi, hogy csontjai is összetörtek. Kín vonaglik végig ábrázatán, mikor végső erőfeszítéssel felegyenesedik, vackához tántorog és sem asszonnyal, sem beteggel nem törődve csúnya ásítással végigzuhan rajta.

A hideg őszi eső pedig tovább veri a földet.

A SZOBA sötét volt és rideg, savanyú és hideg. A kimerült emberek szanaszét hevertek vackukon, görbe, merev tagokkal, mintha csatatéren hullottak volna el. A beteg fiún a láz pecsétjei megfakultak, arca felhúzott ínnyel vigyorgott. Az avitt condrák keménnyé vastagodtak a megszáradt sártól. Lehelletük piszkos, fehér köde megülte a testeket, mintha már penészednének. Az éjjeli izgalmakban szétdúlt kuckó ijesztő és utálatos. Olyan, mint a sír, melyben a halottak összeverekedtek.

Mikor Bodoni Mihály, a béres belépett, hogy az intéző úr üzenetét átadja, a látványtól hátra- tántorodott és szárazon őrölt a szája. A szó nem jött ki rajta. Aztán a düh elöntötte. Mégiscsak disznóság, hogy amíg ők már elfáradnak a munkában, ezek itt döglenek. Tíz óra elmúlt, de még eszükbe se jut a tetveseknek, hogy fel kéne kelni. A kérges paraszt nem tudta, hogy jótétemény nem tudni a világról.

— Hé, János! — kiáltott rá.

Fátyol János nem mozdult.

Bizonyosan leitta magát a sárga földig, s most nem bír eszénkedni! — gondolta Bodoni Mihály. Odalépett és keményen megrázta:

— Kelj fel, az Isten a dógodat!

Két égő, vörös szem meredt rá félig öntudatlanul:

— Mi az? Mi az?

— Az anyád öröme! — hajlott fölébe a béres. — Az intéző úr azt üzente, hogy többé ne kerülj a szeme elé!

Fátyol János morgott valamit, feje visszahanyatlott, hangosan csámcsogott, mintha jóízűt ennék és a két vörös szem újra kialudt.

— Részeg disznó! — vágta be maga után az ajtót a béres. Rá se nézett az asszonyra, ki a zajra riadtan két csontos karjára emelkedett. Az emlékezés lassan merült fel benne, mintha a rájuk szakadt sok baj idegennel és nem tegnap, hanem régen történt volna. Új gyötrelmet jelentett ismét valósággá válásuk. Ránézett a fiára és egykedvűen betakargatta. Urához közeledni se mert. Hadd aludjék. Most már úgyis mindegy. Szívesen visszaszédült volna ő is fekhelyére. Előre görbült hátában szúró fájást érzett és ingéből kiesett löttyedt emlői kékek voltak a hidegtől. Felkelt, hogy tüzet gyújtson.

Az őszi zimankó változatlanul tartott. Eső szűkén hullott, az is inkább ködszerű, éles, mint a tű és égette a bőrt. Az ablak ujjnyi vastag volt a beteg párától. A felhők a ház tetejéig ereszkedtek és meghajlott alattuk a hegy oldalába nőtt néhány ösztövér akácfa. A füst visszanyomult a szobába és keserűen kavargott az izzadt gerendák alatt. A mezőkön, a vízzel teleszívott laposokon mocskos tócsák fehérlettek és az ázott tyúkok csapzott farokkal gubbasztottak az ereszben. A kukoricatáblák töredezett zászlókkal sárgállottak a távolban, hasadozott leveleik esőt, ködöt sírtak. Kifeslett csöveik rozsdás hegyét mutogatták egy- ügyűen, mint akik letermettek, elvégezték feladatukat és többé nem tudnak semmit a világ titkaiból.

Csak a kecske nem akart meghalni. Új vágyak mozgatták a szakállát. Az éccaka körülvette magát fényes hulladékával és türelmetlenül mekegett.

Az asszony megfejte és sátés, rossz szénát dobott a jászlába.

A falu se akar életre kapni. A románok pipázva bámultak ki a világba és saját melegükbe rejtőztek. Nincs hová menni ilyenkor. A szekér agyig merül a sárba. Vártak lomhán, egykedvűen, mint századok óta. Eljön úgyis, aminek el kell jönnie, s a Domnu Zeu ott van a templomban az arany ikonosztázion mögött.

Mire az asszony bevitte a tejet, hogy átszűrje és felfőzze, kellemes meleg volt a szobában. Károlyka már felébredt. Csendes, nyugodt volt, csak a melle fújtatott.

— Hogy vagy, kicsi fiam?

— Jól! — lihegte, de mindjárt utána felugrott görcsösen, hogy beletorzult az arca.

— Jaj, fel ne költsd apádat! — rebbent meg az anyja, de Fátyol János hirtelen felriadt. Ügy ugrott fel, mintha tüzes vassal érintették volna meg és ingerülten rátámadt a feleségére:

— A Ponciusát a fejeteknek, nem tudtatok idejében felkölteni? — kapkodott a kozsókja, ruhája után. — Tudhattad, hogy meg kell forgatni a búzát. Tán azt vártad, hogy az intéző úr négylovas hintót küldjön utánam? Hogy állítsak be hajnal helyett délkor? Kacagtassam magam ... Tudhatod, hogy a kötelesség, kötelesség! örökké csak bajt csináltok az embernek, azt a fennvaló-jóságosmindenségit az anyátoknak! Felrúgom az egészet! — csikorgatta a fogait.

— De János!... János! — hebegett az asszony.

— Ne tátsd a szád! — rivallt rá az ember. — Adj valami frustokot!...

— Mindjárt felfő a tej.

— Mi az? Még csak most főzöd? Mi az istennyilát csináltál eddig? Ágyban dögleni azt tudsz, de a dolgodat elvégezni nem vagy ember!... Ügyelj, mert a kezemben marad egyszer a hajad!

— Csak egy pillanat! — bújik a tűznek az asszony. — Mindjárt kész van! Már bőrödzik.

— Fúdd fel a tejedet! — rántotta ki dühösen az asztal fiókját az ember, s kimarkolt belőle pár darab kérges, keserű puliszkadarabot. A szeme meredt ki, úgy nyelte.

Az ételtől némileg lecsillapult. Félszemét beteg fiára fordította:

— Hogy vagy?

A fiúcska lélekzeni is alig mert.

— Én ... én ... jól!

— Csúful megijesztettél az éjjel, de anyád a hibás! Hogy lehet ilyen időben éccakázni küldeni egy ekkora gyermeket mezítláb, könnyű kurtiban, őtözetlenül!

— Mit adtam volna rá? — próbált mentegetődzni az asszony. — Hiszen semmi meleg holmija nincs.

— Az nem kifogás! — dördül fel Fátyol János. — Adtad volna oda az én meleg kozsókomat, a viselő sapkámat, hogy ne ázzék egész éjjel!

Az asszony látta, hogy jobb nem szólni.

— Gondod legyen Kárujra! — búcsúzott Fátyol János.

A pillanat elérkezett. Akárhogy félt is tőle, akárhogy kímélte, sajnálta is a szegény asszony az urát, meg kellett mondania az igazat.

— Maradjon! — állotta el az ajtót. — Az intéző úr izent Bodoni Mihálytól, hogy nem kell menni, hogy többet ne kerüljön a szeme elé...

Az ember agyába belenyilalt a szó. Elfehéredett és megrendült. Amitől rettegett, bekövetkezett.

— Azt izente? — makogta szédülten. — Akkor... akkor... mit csináljak?

Gyámoltalan és gyenge lett egyszerre, mintha egy világot veszített volna.

ESTEFELÉ súlyosra fordult a beteg gyermek állapota. Kiugrott az ágyból és a földön tekergőzve hajtani kezdette a vaddisznókat:

— Hujhuj! Jönnek! Hájháj! Ne hagyd! Kerítsd! Teli van a törökbúza vélik! Édesapám! Segítség! Rázzad Györgye azt a kolompot! Ne fuss el! Kerítsd! Vágjad! Hujhuj! Tüzet! Tüzet!

Apja alig bírta felmarkolni, visszaerőltetni az ágyba a vergődő, lázas fiúcskát. Hiába szólongatták, rázták, csitították, szegényke nem bírt szabadulni a küzdelemtől a vaddisznókkal.

— Jaj Istenem! Mind tönkre teszik a törökbúzánkat! — potyogtak a könnyei. A következő perc látomásában villogó kifent agyarú, tajtékzó vadkanfejek vették körül, vésztjósló kicsi szemük őt fenyegette. Maroknyivá zsugorodott előttük:

— Édesanyám! Ne hagyjanak! Édesanyám!

— Nem hagyunk, lelkem, nem hagyunk! — zokogta az asszonyka és szíveszakadtan nézte a láz zavaros vizében úszó szemeket, a csapzott fejecskén omló verejtéket, hadonászó, soványka- rocskákat, felrepedezett fekete lábait.

Az apa mozdulatlan állott fölöttük. Tehetetlenül, de keményen, szinte kegyetlenül. Az első ijedtség torkon fogta, de lassacskán felengedett a szorítása. Arra nem is gondolt, hogy mindjárt itt múlik ki a fia kezük között. Az életük nagy vádját látta a megviselt, gyenge testecskén, amely nem tudott erősnek, ellenállónak, élettől teljesnek születni, hanem ilyen penészvirágnak, törékenynek, akit az első szélfúvás feldönt. Ők-e a hibások, hogy ilyennek szülték? Nyavalyásnak, idétlennek, soványkának, vértelennek. Nyomorból és éhségből fogantatott kölcsönkért ágyban. De, ha már adta, mért veszi el az Isten?... Hiszen sok örömük is volt benne. Reménység és álomlátás, tervezgetés, erőnyerés, vigasztalásuk. Sokszor elsimította lelkükben az élet hullámait. Szegény embernek már szeretni se szabad? ...

— Jöjjön, segítsen valamit! — riasztotta fel gondolataiból a felesége. — Elájult! Adja az ecetes üveget! Hamar!

Nehézkesen ügyetlenkedett a férfi. Zavarában saját kezét-lábát se találta.

— Hol van? Hol tartod?

Az asszony már a kezében fogta az üveget. Szagoltatta az ecetet, a sárga homlokocskát dörzsölgette. Már nem sírt. Az újabb veszedelemben megtalálta önmagát.

— Menjen, ásson tormát! Az a legtöbbet ér. A reszelt torma a talpára, tenyerébe.

Csodálatosan eleven és bátor volt a kis teremtés, pedig magával a halállal küzdött gyermekéért. Ápolt, kuruzsolt, gyógyított mindennel, ami eszébe jutott és ujjongva felkacagott, mikor sikerült a félholtat újra életre hozni, öröm és kétségbeesés váltakoztak benne aszerint, amint felcsillant, vagy elszomorodott az élet a meggyötört gyermektestben.

A roham elmúlt, de az életerő szemlátomást fogyott a betegben. Csendesen elszenderedett. Az anya megkönnyebbült, de az aggodalom miatt nem bírta levenni szemeit a fiúcskáról. A nagy kérdés, hogy mi lesz, mindkettőjük tekintetében ott égett, kiáltott, de nem mertek egymásnak szólani.

— Orvos kéne. Orvos! — hebegte mégis az asszony. — Itt csak az tud segíteni.

A férfi magában már régen számigálta, hogy orvos kéne, de miből! Hacsak ... Igen, a süldőt el kéne adni. Annak az ára tán kifutná a doktort, patikát, de akkor mit esznek a télen? Miből állít mást helyette? Felkopik az álluk. Azt se bánná. Az ember mindent megtesz a gyermekéért, de mi lesz, ha az orvos se tud segíteni, s a malacot hiába elvesztegették? Erre feleljen, aki tud!... Mindegy. Minden lehetőt meg kell próbálni.

— Hát akkor megyek, — biztatta az asszonyt — s kihozatom a doktort.

Pár lépést tett az ajtó felé, de hirtelen megállott. Jójó. Könnyű azt mondani, hogy „kihozatom a doktort", de vajon kijön-e ebben az időben. Harminc kilométer ide, harminc vissza, nem kicsiség. Számba vette a lovas embereket is, mert már az uradalomhoz nem fordulhat. Még ha el nem bocsátották volna, akkor se merne ilyen nagy dologra gondolni. A híres, kényes lovak nem arra valók, hogy zsellérek beteg porontyait hordozgassák. Az intéző urat már a gondolatára is megütné a guta. Dögöljön meg, ahol van! Valaki csak akad a faluban. Magyarnak nincs lova a községben, a románok pedig... Eh! Jó pénzért csak megteszik. Nem kívánom ingyen.

Feltette a sapkáját, s becammogott a faluba.

Először Cionca Pávelhez óvakodott be. Fuvaros ember, s otthon is van.

— Noroc si bán, bade Pavel!... Halálán van a fiam. Doktorért kéne menni.

Bágye Pável fel sem állott a székről.

— Az nem! Ebben az időben nem teszem tönkre a lovamot semmi pénzért.

— De meghal a fiam!

— Hát osztán?...

A vén Hilarionnak még a szeme is felcsillant a hírre, hogy meghal a fiú.

Volt, aki szóba se állott vele.

Abrudean, a gazdag paraszt, akit alázatosan megurazott, hogy teljesítse a kérését, fojtott gyűlölettel csak annyit mondott:

— Igen. Most „Domnu Abrudeanu", máskor „büdös oláh"!

Megaláztatás, vesszőfutás volt minden lépése. Nyelte, tűrte, elszenvedte, mindenre képes volt a fiáért. Mikor azonban a fiatal Popa Valér hetykén azt tanácsolta, hogy üljön fel a kecskéjére, s lovagoljon be a doktor után; akkor abbahagyta. Eszébe jutott, hogy ezért Popa Valért meg kellene ölnie, de arra most se ereje, se ideje. Kimerültén hazament és szótlanul leült a padra.

— Csak az éccaka ne volna! — szakadt fel a melléből a nehéz sóhajtás.

— Hívok valakit, aki segítsen — ajánlotta az ura, de az asszony a fejét rázta:

— Nem kell!

— Mégis talán Zsuzsa néném ... Tapasztalt öregasszony...

— Senki sem kell, amíg egyetlen ujjamot mozdítani tudom!

A férfi rácsodálkozott, minha most látná először, aztán vállat vont.

— Te lássad!

A maga részéről felhagyott a küzdelemmel. Lesz, ami lesz. Ö mindent megpróbált. Nem vethet senki semmit a szemire. Piszok ez az élet. Még tán jobb is volna, ha a gyermek megmurálna. Mire nő fel? Milyen sors vár rá? Senki támasza nem lesz. Ide rugdossák, oda rugdossák, mint a kutyát. Se éjjele, se nappala. Dolgozik másnak, hogy éhen ne pusztuljon, míg a nyelvit kiölti, s aztán felfordulhat az útszélen. Köpnek rá, mint a dögre. Még ha román volna! Azok nem hagyják egymást. Azok kapnak földet, grófot, püspököt. Minket kirúgnak. Lejjebb kerülünk a béka fenekinél. Ha megfeszülünk, se bírunk zöldágra vergődni... Jobb, ha elveszi az Isten... Vegye el!... Én egy lépést sem teszek többet. Minek? Miért?... Hogy egész életében mások szorongassák a torkát? Jobb neki a föld alatt!

— No, hol a fészém?... Itt volt a pad alatt. Hova a tűzlangjába tettétek? Semmi sincs a helyin ennél a háznál!

Az asszony felrettent, mert olyan különös volt az ura nézése, ingerültsége, hangja, mintha valami szörnyű dologra készülne.

— Mit akar? Mire kell most magának a fejsze? Hová megy? János!...

— Hová? A szemed világába! Ki a mezőre. Törökbúza őrizni. Hagyjam, hogy azt is kárré valljuk? Mi a nyavalyát dugdosok akkor belétek a télen?

— De most? ... Mikor Kárujka ...

— Kárujka haljon meg, s az Isten, aki odafenn van...

Retteneteset mondott és úgy bevágta maga mögött az ajtót, hogy belerázkódott a ház.

— Halálra ítélte!... Halálra! — borzadt össze az asszony.

3

A GRÓF ÚR unta magát. A rossz idő is a szobákba szorította. A vetés miatt is aggódott. Megkéstek vele. A szántást az időjárás miatt abba kellett hagyniok. ötven hold vetetlen maradt. Éppen a legjobban előkészített talaj, amibe az új vetőmagot, a Konopi-félét szánta kísérletnek. Állítólag már aklimatizálódott. Fagyálló és kevésbé fogékony a rozsdára. Jól bokrosodik és nagy a sikértartalma. Csíraképessége pedig kitűnő. Személyesen akart ott lenni az elvetésénél, de az idő beleszólt. Személyzetet se hozott magával egyetlen inason kívül és most kénytelen itt rostokolni. A szokott lovaglásról is le kellett mondania a folytonos eső miatt. Cserkészni se lehet. Hideg ködöt és vizet eszik a tüdő. Kész betegség. Be is kellett fűttetnie, hogy a hideg szobákat valamivel barátságosabbakká tegye. Sétálni se lehet. Az ember térdig szúrja a lábát a sárba.

— Na, mi az, kérem? Minek zavarnak?... Vagy, te vagy Pista? ... Na siess, siess, mi bajod?

— Alázatosan jelentem, méltóságos uram, hogy az öreg Bara Ferenc van itt a faluból.

— Ereszd be!... Különben ne ereszd be! Mit akar?

— Az úrasztala kelyhet kéri szépen.

— Micsoda „úrasztala-kelyhet" ?

— Ami a régi templomban volt.

— De mért keresi rajtam? ... Talán itt vannak ezek a klenódiumok?

— Azok nincsenek, istállóm, — buzgólkodott az inas — csak a kehöly, az ezüst tángyér, néhány selyöm-rongy, arany-rongy, s a vén ekklézsia-könyvek.

— Hogy kerülnek ezek hozzám?

— Azok úgy, istállóm, — tudott mindent Pista — hogy mikor a templomot az omladások miatt fel kellett hagyni, a méltóságos grófné úgy intézködött, hogy hozzák fel a kastélyba, s zárják a komótba, ami a kék szobában van.

— Úgy? — gondolkodott el a gróf.

— Úgy, istállóm! — húzta ki magát az inas.

Érdekes, hogy neki nem szólt erről a grófné, legalább nem emlékszik, hogy szólott volna, töprengett a gróf. De mért hozatta ide ezeket az egyházi relikviákat?... Valószínűleg családi adományok és meg akarta menteni az enyészettől, elkallódástól. Finom ötlet volt a grófnétól.

— Szeretném látni azokat a dolgokat!

Pillanatok alatt hozta is az inas.

Kíváncsian nézegette a gróf. Értett a régi dolgokhoz. Maga is gyűjtötte a műbecsű tárgyakat. Kár, hogy nehány szép darabot el kellett ajándékoznia az udvarnál. Inkább a fia, mint a maga érdekében. Tapintatos szokás ez az udvarnál. Egyidőben nagy divatban voltak a ritka kolozsvári ötvösmunkák. Maga őfelsége is érdeklődést mutatott irántuk, mikor legutóbb látogatást tett Erdélyben.

Nincs is azoknak párjuk. Micsoda asztali díszedények, ékszerek kerültek ki a XVI-ik század ötvösmesterei kezéből. Akkor jött divatba az „erdélyi zománc".

— Tudod, Pista, mi az az erdélyi zománc?

— Igenis nem tudom, méltóságos úr!

— Az — kérlek — a sodronyzománc hazai változata, amelynél a zománcfelület keretelése nem sodrott, hanem egyenes fémszálakkal történik. A másik változata a virágdíszes, a színes virágokkal festett zománc.

— Szép lehet! — csóválta értetlenül a fejét Pista.

— Hátha még látnád a remek fedeles kancsókat, kupákat, a trébeléssel finom vésésekkel, poncolással képzett gyapjas, cápás poharakat. Ha Pestre mégy, föltétlen nézd meg a Nemzeti Múzeumban az öreg Rákóczi György nagy kupáját, vagy a Teleki-csobolyót, amelyet Belényesi Ötvös György készített 1687-ben Teleki Mihály kancellár számára. El ne mulaszd megnézni... Ugyanott látod a színarany úrvacsora-kelyhet, melyet az öreg Rákóczi ajándékozott a kolozsvári református egyháznak ... Volt nekem egy sómázas cseréppoharam a XV-ik századból... Te! Még mindig itt van az az ember?

— Itt van, istállóm!

— Küldd el! Mit akar?

— Az úrvacsora-kelyhet várja. Jelentettem már...

— Ezt a szegényes semmiséget?... Nincs ezen semmi különös. Tucatholmi. Kontármunka. Az ezüstjét is berágta már a fekete rozsda. Megvakult. Sohase gondozták. Nem is tudom, mit akart a grófné vele... Hanem ez az arannyal hímzett kehelytartó szebb. Lehet háromszáz éves, vagy ez a régi fehérselyemre hímzett terítő... A könyvekbe majd este pillantok bele. Nem is tudtam, hogy itt vannak... Minek kell a kehely annak az embernek?

— A Fátyol János fia halálán van, annak akar úrvacsorát adni.

— Hogyhogy? Pap az illető?

— Nem. Nem pap.

— Talán levita-lelkész? ... Mért nem mondtad mindjárt?

Az inas sietett mentegetődzni.

— Az sem, istállóm!

— Akkor, hogy akar úrvacsorát adni?

— Mert ő a legöregebb a magyarok között. Kilencven felé jár... Itt mindig a legvénebb ember végzi a papi teendőket. Különösen, ha az Ür valakit magához szólít. Ilyenkor az a kevés magyar, aki a faluban van, összegyűl a beteg ágyánál, hogy ne legyen olyan egyedül — magyarázta Pista.

A gróf elgondolkodott, homloka ráncba szökött, majd hirtelen mozdulattal odanyújtotta az úrvacsora-kelyhet:

— Add oda neki!

A legény igyekezett, nehogy közben mást gondoljon a gróf. Az ajtón kívül hallott a susogása, ahogy küldi, sürgeti, oktatja a vén Bara Ferencet. Együtt érez velük, hiszen ő is közülük való és belesápadt, mikor az uraság türelmetlenül ismét becsengeti:

— Mégis küldd be hozzám azt az embert!

Bizonyosan vissza akarja venni a kelyhet — gondolja a legény és azt hazudja, hogy az öreg már elment.

— Akkor szaladj utána és mondd meg, hogy várjanak meg! Én is ott akarok lenni azon az „úrvacsora-osztás“-on.

A legény elbámul és kifordul az ajtón.

— Vájjon mi lelte a méltóságos urat? ...

A NAGY hírre, hogy a gróf is jön, azt se tudta mihez kapjon, hová legyen a szegény asszony. Fiát ápolja-e, vagy a házatáját szégyelje. Sebtében tiszta inget, gatyácskát húzott az erőtlen gyermekre, vizes kendővel megtörülgette arcát, szétzilált haját a homlokába fésülte, rendet teremtett a szobában, a behordott sarat összesöpörte, rongyait dugdosta és fehér kenderabroszt terített az úr kelyhe alá a méltatlan levéldeszka- asztalra. A begyűlt falusiak egykedvűen nézték.

— Egyet se cicomázd! A szegénység úgy szép, ha látszik.

Ideje se volt rá, hogy mindent elintézzen. Már jöttek az emberek. Komolyan, higgadtan, nyugalommal, de különös fénnyel a szemükben, ami vád és dac együtt. Egész lényük megalázottság, nyomasztó kisebbségi érzés, a szegények bátortalansága. Mozdulatuk bocsánatkérés és félrehúzódás mindenki útjából, mintha ők volnának a jött-mentek és megtűrtek saját hazájuk földjén. Zsellérek, vagy pár holdas „gazdák", kik húsz esztendeig eljárnak ugyanabban a gúnyában. A sok nélkülözés, lemondás és embertelen munka megette testüket, lelküket. Századok óta kallódnak itt, a kopasz dombok között, mint a falevelek. Félelmesen mély emberi közösség ez, amiről csak Isten álmodhatik.

— Tessék, jöjjenek beljebb! — szíveskedik az asszony. — Igazán restellem, hogy nincs hová leültessem.

— Megállunk mi itt is.

Van, aki a gyermekhez is hozzászól, hogy az anyát vigasztalja: — „Fel az ágyból, Káruj! Mit ijesztgeted apádékot!" — mások egyszerűen és őszintén legyintenek, hogy „ennek biza vége“ és inkább megkérdezik:

— Há János hol van?

— A törökbúzát őrözi — nyeli a könnyeit az asszony, mire megnyugtatják, hogy: „Azt biza jól teszi!"

A gyermek miatt nem lehet az élést a vaddisznóknak hagyni. Miért kínlódott egész esztendőn át?

— Ha így tart az idő, leesik a hó is, mire betakaríthatjuk.

Az asszony szepegni, jajgatni kezd, ahogy ilyenkor illik. Aztán ő is elhallgat, mert „Ferenc bácsi kezdi".

Minden szem rajta van.

Az öreg Bara Ferenc a csepü-abrosszal leterített asztalhoz lépik, amelyen ott fénylik már az ezüst kehely. Belső zsebéből décis üveget vesz elő és belebugyogtatja a bort, cseréptányérkára kihelyezi a kenyeret. Fekete, szegény kenyér biza, de jó az Úr testének.

A párás, sötét szobában áhítat száll az emberekre.

Egy asszony viaszgyertyát gyújt és odaáll a beteg fejéhez. Némelyek román keresztet vetnek és magukban motyogják: — „Doamná miluste despre noi …“ és titokban a magukkal hozott mézből nyalintanak, hogy édes legyen az utolsó íz a haldokló szájában. Mától kezdve az anya is böjtöt fogad és kimondhatatlan szorongással lesi az égő gyertya útját, melyet meghordoznak a ház körül. Ha égve marad, megél a beteg. Kívül szél van és őszi zimankó, s már a szobában el akar futni helyéről a gyertya pislogó lángja, de nagy az Isten. Ha akarja, vihar se olthatja el.

A gróf megdöbbenve látja a román babonákat. Hiszen ezek is haldoklók! Ezek a magyarok! Soha fel nem tűnt neki, soha nem is gondolt rá, hogy ezekben a mocskos kalibákban mi történik. Elkomorodik és megfeledkezik a bűzről, piszokról, ami fogadta. Maga is hatása alá kerül a borzongató hangulatnak, amely a néhányszál veszendő magyar lényéből szétárad. Az ábrázatok felveszik a sovány, villogószemű ikonok túlvilági fényét, az orruk mintha sírba nyúlna bele, ruhájukról mintha szent izsópról ráhintett víz párologna és a beserica furcsa keleti illatát szívnák magukba mohón.

Szerencsére Ferenc bácsi „kezdi".

Nincs rajta habos palást, nincs rajta cicoma. Esendő, kiaszott, egyszerű öregember. Vastagnyelvű paraszt. Rongyos és méltatlan. írást se tud, a betűt nem üsmeri. Azt csinálja, amit a régi időkben hallott és ahogyan látta. Saját szertartása szerint, ahogyan jónak gondolja. Calvinus János aromája nélkül, tűnő, fakuló hite szerint.

„A mü segedelmünk az Ürnak nevében! ...“ A szemek óvatosan körülforognak, hogy vajon látják-e az Istent. Nem ül-e a gróf jobbján, hallgatva, hogyan vizsgázik vén szolgája, Idős Bara Ferenc és hogy megerősítse a húnyó hit alig rebegő gyertyalángját.

„Nagy Isten, életnek ura, — nyögi az öreg ember — ki betegséggel látogattad meg unokámat, Kárujt, kinek az apja Fátyol János, anyja Bara Rozália.. "

Hát ezt nem kellett volna mondania! Mit hozakodik elő vele, hogy a beteg az unokája. Ma nem tud szépen imádkozni az öreg. Akadozik, botladozik, értelmetlenkedik. Szégyenkezve hunyorgatnak feléje, hogy a gróf előtt tegyen ki magáért, ne ügyetlenkedjék, ne hagyja szégyenben őket.

Az öreg érzi a rásugárzó várakozást és még jobban megzavarodik. Hol Mózesre, hol Mátéra támaszkodik, hol Pál apostolt emlegeti, akikről hallott valamit harangozni. Bolondokat mond szegény, de nem tehet róla. Egészen kirekedt az esze. El van fogódva a gróf miatt. Maradt volna az is otthon! Mit jön csudálkozni a szegény ember nyomorúságán?

Csak mikor a kenyeret a kezébe veszi, változik át egyszerre az öregember. Maga elé tartja, nézi elmélyülten, mintha senki se volna ott és egyedül társalkodnék a kenyérrel, melynek teste olyan fekete, sovány és gyötrött, mint az övék, íze keserű, verejtékes és titkos. Árva, lenézett és kihalófélben van, mint ők. Nemzedékek hosszú, kemény küzdelme kellett hozzá, hogy ezt a darabkát is megszerezzék, amelyet lehanyatló élete végén alig bír tartani reszkető kezében. Erre is a kunyhó sötétjéből éhesen néz rá az a néhány ember, gyomruk felmordul érte és szinte szomorúak, csalódottak, mikor az öreg kimotyogja: — „Vedd a kenyeret és bort, fiam ...“— és a kenyérfalat eltűnik a haldokló szájában.

Sóhaj tör fel a mellekből és az öreg ember feltartott, szikár orcáján két színtelen könnycsepp fénylik...

TELJESEN feldúlta a látvány a grófot. Azonnal intézkedett, hogy két igáslovat fogjanak be és a gyermeket szállítsák kórházba. Az anyja menjen vele. Az intéző bosszankodott, káromkodott, mint a jégeső, de nem mert ellenkezni.

— Ilyen úton tönkre tenni két igás lovat! Meg van bolondulva a gróf. Mi lesz itt, ha egy taknyos kölyökből ilyen nagy dolgot csinálunk?... Hogy meghal? ... Hát meghal, elássák és kész. Egy kenyérpusztítóval kevesebb ... Meg hogy az apját vegyem vissza az udvarba! Azt a gazembert! A fejemre ülteti a parasztokat! Ha így haladunk, maholnap ők fognak dirigálni nekem! Nem tudja a gróf, hogy a paraszttal keményen kell bánni, hogy sajogjon a bőre?... Ki hallott ilyen ötletet? Bebújni egy koszos zsellérházba és végignézni a nyavalygásukat! Meg akar tetvesedni a gróf?...

A tekintetes asszony alig bírta lecsendesíteni.

— Hagyja, Pali, hiszen tudja, hogy milyen bogaras! Kár felizgatnia magát ilyen kicsiség miatt.

Bolyky úr már-már lecsillapodott, mikor hozzák a hírt, hogy a gróf az öreg Bara Ferencet magához hívatta.

— Mi ez már megint?... Adjátok a sapkámat!

— Hová megy, Pali?

— Tudni akarom, hogy mi készül megint. Miért nem szól nekem a gróf, ha valami baja van? Nem szabad megengedni, hogy közvetlenül tárgyaljon a falusiakkal. Valami szamárságot csinál újra és csak megnehezíti a dolgomat... Na, hol a bekecsem?

Dühösen vágott át a parkon. Szabad bejárása volt a grófhoz. Senki útját nem állotta.

— Bocsánat, méltóságos uram, de elfeledtem megkérdezni, hogy nincs-e valami különösebb intézkedése a holnapra kijelölt munkálatokkal kapcsolatban.

A gróf haragosan, felháborodva fogadta. Előtte szorongott az öreg Bara Ferenc.

— Képzelje, Bolyky! Ezeknek az embereknek már húsz év óta nincs papjuk! Hallatlan!

— Én a tiszta színigazat mondom! — istállta szépen az öreg Bara. — Mért mondanék egyebet? A tekéntetes intéző úr is bizonyíthatja, hogy mióta az utolsó papunk megszökött...

Az intéző megnyugodott. Ha csak erről van szó...

— Ezt nem tudta a méltóságos úr? Még boldogult édesatyja idejében megszűnt az egyházközség. Mi voltunk a kegyúr.

— Volt itt egyáltalán református egyházközség? Voltak itt magyarok ezen a pár emberen kívül?

— Igen. Valaha színmagyar falu volt, ősrégi település.

— Mü es úgy tudjuk! — bólintott az öreg paraszt.

— De akkor hová lettek? Mért nem informáltak róla, kérem? ... Tudni akarok mindent, ami a birtokommal kapcsolatos. Ez határozott mulasztás!

Az intéző a vállát vonogatta. Úgy látszik, hülyül a gróf, ha ilyen régi ostobaságok érdeklik.

— Sohasem méltóztatott érdeklődni, de ha foglalkozni kíván a kérdéssel a gróf úr, ott vannak a kék szobában a régi könyvek, feljegyzések. Azokból esetleg megtudhat valamit... Én ugyan a gróf úr helyében nem vesződném ezekkel a régmúlt, feledésbe merült dolgokkal, de ha méltóztat gondolni...

— Hozassa be azokat a könyveket... Különben majd magam nézek utánuk. Köszönöm. Elmehet.

Az intéző gyilkos pillantást vetett az öreg parasztra és gúnyosan jegyezte meg a grófnak:

— Jó volna talán előzőleg fertőtleníteni azokat a könyveket... Nagyon régi, nagyon piszkos dolgok azok ...

Mohos, időrágta, szakadozott, vedlett néhány vén könyv, írás maradt meg az egykor virágzó eklézsiából. A vastag, sárgult leveleken megfakult a tinta és dohos szag áradt belőlük. Egy eltemetett világ sírszaga. Elsorvasztotta azt is, aki olvasta. Úgy látszik, valamelyik pap időrendbe szedte őket, mert elsőnek mindjárt a falu magyarságának eltűnéséről szóló okmány került a gróf kezébe. Bizonyos Barcza György nevű kálvinista pap feljegyzései „anno 1769, április 17-én“.

„Kezdete a Rf. Ekklézsia pusztulásának, régi nagy és ditsőséges Templomának" ...

Elpanaszolta a pap, hogy a méltóságos gróf úr román jobbágyokat telepített a magyarok helyébe, akiknek hajlék, hely kellett. Hogy mi volt a háttere a nagyobb arányú telepítésnek, arról nem szól a krónika. Nem is merte megírni Barcza György uram, mert magas helyről oltalmazták a jövevényeket. A beköszöntésétől kezdve sírja a maga panaszát:

„Szüntelen való vexába voltam az Ekklézsiával együtt, mivel a parochiának udvarán csak a nap alatt lévén isteni tisztelet, az ott lakó oláhság által gúnyoltattunk, csúfoltattunk.

Mikor mi a szent gyülekezetben devotioval éneklettünk, imádkoztunk volna, akkor ők a kapura állván, mint lovak nyerítettek, ahhoz hasonlítván a mi istentiszteletünket. Sőt még azon kívül is folyton kövekkel is hajigálnának bennünket. Magam is különösen az akkori pap által vádoltattam, aki mindennap a parochiára jővén, leginkább ittasan, sőt részegen, udvaromat felforgatta, káromlott és vallásommal, hivatalommal egészen a pokolig kárhoztatott.

Különösképpen való romlása az Ekklézsiának azonnal következett, mert az újonnan beszállított oláhok a régiekkel együtt a helyiségben, mezőkön, réteken, erdőkön, s ahol lehetett barmainkban a mienket károsították.

Hiába panaszoltuk a dominális tiszttartónak, mert csak az volt a felelet: „Pusztuljatok, nem bántunk azután!"

Ezeket követte a megijesztés, rémítés, hogy ha önként ki nem mennek, házaikat az oláhoknak el nem adják, egy pálcával bocsáttatnak, vagy kihajíttatnak.

Megrémültek némelyek emiatt a szegény magyarok közül és házaikat eladták az új románoknak, s más helységbe elmentek.

De többen volnának még, akik semmi ijesztgetéssel nem gondolván, megmaradtanak, melyet mikor a dominális tiszttartók észrevettek volna, — t. i. már az ijedtséggel ki nem mozdíthatják őket, — 1769. áprilisában két szomszéd oláh községek bíráit a tisztek bejönni parancsolták. Ezek által a még ott nyomorgó magyarok házát estve későn futva megbecsültették, az ott várakozó jövevényekkel azon házak árát a becsű szerint letétették, s ilyen parancsolatot adtak ki: — „Harmadnap alatt minden eltakarodjon, mert ha nem, kiveretik és osztán mindenétől megfosztatik!"

Így aztán a szegény vallásunkon való magyarok sóhajtások, sírások s jajgatások között eloszlottak imide-amoda ... “

— Hihetetlen! — ugrott fel a gróf a sivár magyar siralom mellől. Megrázta, felháborította.

— Nem hihetem! Túlzás! — igyekezett menekülni a hatása alól, de — sajnos — a vén papiros nem hazudott. Valódi, egykorú és igaz. Porrá lett, aki írta, de a „keze szennye", ahogyan régen mondták, kiált, vádol, tetemre hív és többé nem lehet elhallgattatni. Megmérgezte azt is, aki olvasta, eljegyezte a lassú halállal, a néma pusztulással, Erdély nagy, fekete titkával.

Lihegett és belesápadt a főúr, felelősséget érzett és nem akart addig nyugodni, míg tisztán nem lát ebben a dologban. Idegesen forgatta, falta a már-már kihúnyó betűket, amelyekből mind nyomasztóbban bontakozott, teljesedett ki a pusztulás képe.

„Az utolsó száz év alatt elrománosodott családaink“ — akad kezébe egy kimutatás. Földes nevű levita-lelkész írta össze.

Elsőnek a Szentgericzei Nagy-család szerepel. „Nagy Zsigmond református lelkész nagyszámú utódai ezek. A helybeli román tanító Nagyhiu Nicolai dédunokája a református lelkésznek.

A Török-család. Ma Turcu a nevük. Róm. kat. lelkész volt Török Dániel az ezerhétszázas évek végén. Hogy megnősülhessen, görögkatolikus pap lett. Családjából sok román pap került ki.

A Koncz-családból való a görögkatolikus tanító ...

Septéri Lőrinczy Dénes táborszernagy leánya Lőrinczy Róza kitért. Gör. kat. lelkész temette el. Leánya, Török Lujza, konfirmált. Ma Turcu Lucretia a neve ...

Fogarasi Alexandru Sebessy Árpád alispán unokája ma görögkatolikus cseléd ...

Domahidi György lelkész unokái Deac Juon és Deac Danila ma napszámosok ...

Nemes Constantin édesapja még négylovas hintón járt, a Bónis-család temetőjében van eltemetve, ő pedig ma görögkatolikus napszámos ...

Pataki, Józsa, Kis, Deák, Váradi, Romonczi, Balázs, Nagy, Konc, Török nevű görögkatolikusok lakják a falut. 1848-ban Domahidi György lelkészt a híveivel együtt átkeresztelte a görögkatolikus pap.”

Már nem is tett felháborodott megjegyzéseket a gróf. A hang beleszáradt a torkába, a valóság kimerítette, szinte egykedvűvé tette. Agya égett, és mintha abba írta volna bele tüzes betűkkel ez az egyszerű papember a pár mondatban rejlő súlyos embersorsokat.

— Nem tudtam, nem tudtam! — kínozta magát, mert a felsoroltak egyrészét futólag ismerte is. Részesek voltak, vagy napszámoskodtak az uradalomban. Ma konok, kemény románok egész valójukban. Az arcuk, erejük, nyakasságuk, virtusuk magyar. Azt nem lehetett átkeresztelni, de a nyelvük és a lelkük türelmetlenül és gyűlölködően ellenség, amely harcot hirdet és magáénak akarja ezt a földet kizárólagosan.

— De hogyan, hogyan volt ez lehetséges?... Ki a hibás? Ki a felelős ezért a romlásért? — birkózott önmagával a gróf. — Ezeket az embereket számon kell kérni valakitől! De kitől?

És volt annyi bátorság, igazságérzet benne, hogy bevallja: — „Tőlem, tőled és mindenkitől!" Századok bűnös könnyelműsége és tudatlansága hibás abban, hogy maroknyi magunkat, kik megmaradtunk a veszedelmek sűrű csapásai után, elpazaroltuk és idejuttattuk.

Vívódásában egészen meg is feledkezett az öreg parasztról, aki a szoba hátterébe húzódva, félszegen lapulva lélekzetet is alig mert venni.

— Vajon mi lehet azokban az ócska könyvekben, hogy így felbolondította a nagyurat? — figyelte félénken.

Hosszú várakozás után mégiscsak bátorságot vett és megkérdezte:

— Elmehetek immár, méltóságos uram?

A gróf felrezzent az idegen hangra.

— Maga még itt van?

— Engedelmet istállók, — vacogott az öregember — nem mertem ... Nem mondta a méltóságos úr, de már megyek is.

— Várjon! — kiáltott rá a gróf és némán, hosszasan nézte, mintha a veséjéig akarna látni, mintha nagy bűnöst vallatna és csak azután szólalt meg: — Maga itt most pap?

— Én hogy vónék, istállóm! — rémült meg vén Bara Ferenc, mert ki tudja miféle nagy baj származik ebből a délutáni dologból. — Isten őrözzön!... Én csak muszájból imádkozgatok, de ez volt az utolsó. Most is csak azért, mert megesett a lelkem azon a szegény, elszalasztott gyermeken, hiszen az onokám, s az anyja is mind regnált a nyakamon. Én hogy mertem volna beleavatkozni...

A gróf türelmetlenül leintette.

— Ki volt az utolsó lelkész?

Vén Bara Ferenc megvakarta a fejét.

— Én biza a nevit megfelejtettem, de sokáig volt itt. Apám idejében is ő szógált. Lehet annak ötven esztendeje is, ha nem több. Mi csak úgy mondtuk, hogy „Miklós pap“.

— Nem Lőrinczy Miklós? — futott végig egy íráson a gróf.

— Azazaz! — örvendett meg Bara Ferenc. — Jól mondja a méltóságos gróf úr!

— Igaz, amit ez a pap ír?

— Arról nem tudok, hogy valamit írt volna — szabadkozott az öreg. — Nemigen szokott az írni... Mikor legutóbb esperesi vizitáció volt, azt kérdi az esperest úr: — „Te Miklós! Hova tetted a pennát?" — „Ott kell, hogy legyen a gerendában szúrva, — mondja a tiszteletes úr — ahová három esztendővel ezelőtt felszúrtad ...“ Innen gondolom, hogy sokat nem forgatta.

— Itt mégis azt írja az emlékirataiban, — olvasta fennhangon a gróf, hogy:

„A papilak 23 évig csaknem fedél nélkül volt. Csak akkor nem esett a házba, mikor nem volt eső. A falak annyira besüllyedtek, hogy az ajtón mindig lekukkanva járhattam be. A ház földjét évente mélyebbre ástam, hogy bár meghajolva tudjak benne járni. Az ablakai a föld színétől két arasznyira lesüllyedtek. A kutya az ablakon járt be hozzám ...”

— Az úgy volt — kottyantott bele Bara Ferenc. — Valóságosan úgy volt!

A gróf tovább olvasta a kálvinista pap elkeseredett gyónását:

„... Holtom után arra kérem utódomat, gondolja meg, mikor ide jön, tud-e ásni, kapálni, kaszálni, mint egy paraszt és ha igen, úgy próbáljon, mert sok nélkülözés mellett holtig kinlódhatik. De mégis, ha tud kocsis lenni, az jobb, mint az ilyen papság."

— Elkeseredett ember volt szegín tiszteletes úr világéletében — igyekezett mentegetni az öreg magyar. — Nem lehet csudálkozni. Édesapám beszéllette, hogy mikor bekötözött, senki sem fogadta. Egyetlenegy magyar sem ment oda, sem segíteni, sem csudálkozni. Az elődjivel sokat pereskedtek, s haragudtak a papokra. Románok segítettek behordani a holmiját. Az ajtók nyitva voltak. Nem volt zárja egynek se. A telek körül kerítés sohasem volt. Bürök, csihán, keserűlapi nőtte be. A tiszteletes úr sírni kezdett. Nem volt rossz ember, amíg össze nem állott azzal a fehérnéppel.

— Miféle fehérnéppel? — háborodott fel a gróf.

— Akivel együtt élt haláláig. Én biza hirtelen nem is tudom...

— Hogyan? A pap vadházasságban élt?

— A nem. Dehogy. Rendes házasságban, mint férj és feleség. Csakhogy éppen nem voltak meghitelve. Van ilyen sok a faluban.

— És az egyház tűrte ezt a disznóságot?

— Mit tudtunk volna csinálni? A presbiterek egy követ fútták vele.

— Nem maguk, hanem a püspökség!

— Nono' — értette már Bara Ferenc. — Azzal volt egy kicsi baj. Még ma is emlegetik az üdősebbek. Híre volt annak az egész vidéken.

— Minek volt híre? Mit emlegetnek? Beszéljen már értelmesen! — türelmetlenkedett a gróf.

— A püspöki vizsitációt. Nagy dolog volt az akkoriban. Ha jól emlékszem éppen csépeltünk, vagy tám a zabot arattuk, mikor jött a püspök. Három kocsival voltak. Tisztán emlékszek, mert akkor én is túl voltam a katonaságon, s éppen ott állottam a díszkapu mellett.

— Díszkapu is volt?

— Ajajaj! De milyen!... A főszolgabíró úr is ott volt, s a méltóságos úrnak a becses édesapja.

— Az atyám?

— Ő, nyúgodjék! ... Jaj, az akkora úr volt, hogy még a püspökkel is csak komázott... Azóta se láttam olyan dühüsnek. Ügy otthagyta az egész püspöki vizitációt, mint Szenpál az oláhokat.

— Miért hagyta ott? — húzta szigorúra a gróf a szemeit.

— Mert neki is jutott éppen elég a szidásból. Érthetett belőle.

— Szidásból?

— Bezony! De mekkora szidásból! — csóválta elismerően a fejét az öreg Bara. — Nem is hinné az ember, hogy fel tudja fúni magát egy püspök. A sárga fődig lemocskolt az papot, grófot, presbitériumot, népet, mindenkit. Csakhogy nem káromkodott... Erre mi is megharagudtunk, s lerontottuk a díszkaput. Egy vesszőt sem hagytunk épen. Nem is tudom, mi lett volna, ha az urak üres hassal fel nem szökdösnek a kocsikra, s el nem szelelnek. Többet képpel sem fordult felénk senki. A tiszteletes úr is elbetegesedett, nehány esztendő múlva meg is hótt. Azóta magunkra maradtunk.

— Nem is próbáltak papot kérni?

— Dehogy nem. Eleget instánciáztunk. Jött is két fiatal, de az első héten megszökött mind a kettő. Azon túl egyiknek sem hitelezett a zsidó.

— Miféle zsidó?

— Cvájg úr. Kell, hogy üsmerje a méltóságos úr.

— Hogyan? Nincs itt, amiből megéljen a pap?

— A papi fődet gondolja a gróf úr?... Az mindössze másfél hold. Ekét sohasem látott. Kökénbokor az egész. Juhlegelőnek se jó.

— Ott van a kongnia, az államsegély!

— Azt lefoglalta Cvájg úr a tartozás miatt. Az egyik pap nála is lakott.

— Még mindig ott volt az uradalom hozzájárulása, ami elég tekintélyes.

— Uradalmi hozzájárulás? Hajtehaj!... A csak vót! Azt rég megvonta a gróf úr becses édesapja. Mindjárt a püspökjárás után.

— Bizonyosan oka volt rá!

— Oka lehetett, de joga nem volt!

A gróf elképedt. Ha jó szót adsz a parasztnak, mindjárt elszemtelenedik.

— Hogy meri maga azt mondani?

Szegény öreg Bara Ferenc látta, hogy valamivel ellőtte a dolgot. A gróf egyszerre megváltozott. Eleget istállta a bocsánatát, hogy ő csak arra az adománylevélre gondolt, ami ott kell hogy legyen az irományok között, de lehet, hogy rosszul tudja. Lehet, hogy őt is elbolondították. Még gondolatban sem akarta megsérteni a méltóságos urat, s ha nincs több szükség rá, ő egy percig sem alkalmatlankodik tovább. Neki még a tiszteletes úr mondotta volt, mikor az öreg gróffal összeveszett, hogy a magyar papnak a régi írás szerint a nemes földekből szakasztani kellene, a szénafűből is annyi járna, mint a román papnak, s fajárandóság is vóna a közönséges erdőből, amennyire szüksége van. Ö tudja, én csak azt mondom, amit tőle hallottam. Nem szeretek az urak dolgába avatkozni. Elég bajom van nekem anélkül is. Az Isten attól őrizzen, hogy a gróf úr reám megnehezteljen arra a pár esztendőre, ami még az életemből hátra van!

— Nem haragszom, öreg! — enyhült meg a gróf, hiszen gróf Teleki Mihály adománylevele anno 1745-ből tényleg ott volt az „irományok" közt. Ezt azonban fölöslegesnek tartotta vén Bara Ferencnek megmondani. Barátságosan intett, hogy köszöni a felvilágosításokat és hazamehet. Kissé későn is van.

— Bizony eltőt az üdő! — rogyadozottt kifelé a vén paraszt, de a gróf már a kisebédlő ajtajából adta ki a parancsot az inasnak, hogy szellőztessen.

Kívül az eleresztett kutyák az öreg magyar inát szagolva kísérték el az uradalom határáig és addig néztek utána, míg el nem enyészett a vigasztalan sötétségben.

4

Másnapra felderült. A szürkeség szétfoszlott az égről és bágyadt, erőtlen világosság ömlött el a reggeli párában fürdő görbe ország fölött. A különös, fájdalmas csend megszűnt. A ködön áttetsző faluban megmozdult az élet és a mezőn is feltűntek az imbolygó emberalakok. A kaszálókon elnyújtott nyakú kopott bivalyok állottak hátukra simított szarvakkal, testükre száradt sárral, a világba merített vörös szemekkel. Mellettük nehány román pásztor botra dűlve, mozdulatlan, lassan bontakozva ki a földről páráló vízködből, mintha a kőkorszakból ébredeznének. Távolabb széltépett, töredezett nádasok bronza fénylik elő félig elmerülve a zavaros pocsolyákban. A nap halványan kelt, s a száraz avaron csillogott a többnapos eső. A levegő még álmos siket volt. A fák még nem emelték fel csüngő, erőtlen ágaikat A kis temető néhány ösztövér keresztje úgy maradt, ahogy a szél megdöntötte s a lassan sorvadó sírdombok között a hegyoldalról még szivárgott a sárga agyaglé. A lovak cuppogva döcögtették el mellette a kocsit.

— Ez is magyar temető! — gondolta a gróf. — Felhagyott magyar temető, amelyben egész nemzedékek tűntek el. Kihalt családok, a Filekiek, Rákosiak, Kászoniak, Bölkényiek, Rigók, Horváthok, Benkők, akikről az este olvasott, s akiket nem kérdez, nem gyászol senki, csak a szél dúdol el fölöttük a süppedésekben nőtt száraz dudva között. Éjféli árnyuk nem ütődik senki emlékezetéhez. A kísértetek eltűntek belőle, a titokzatos villanások, félelmek, különös rezgések, nyöszörgések már nem bántanak senkit, a hazátlanok nem néznek be senki ablakán.

— Jövőre disznólegelő lesz belőle — újságolta a kocsis a bakról. — Úgy határozott a képviselőtestület. Már jóvá is hatták a határozatot.

— Nem kérdeztelek! — mordult rá a gróf és visszasüppedt magába, mintha a saját orrát nézné.

— Pedig nem lesz szerencsés erre járni, ha megbolygatják a halottak nyugalmát! — gondolta János, mert az ilyen bolyongó lelkek nem távoznak el a határból. Ott rémítenek a keresztutakon. Ott zsinatolnak, szomorkodnak, dideregnek, s a kutyák becsapott farkkal vonítanak el onnan, mert azok látják. A marha is fél és csak üggyel- bajjal lehet áthajtani az ilyen helyeken. — Ez így lesz, amíg Jézusnak eszébe nem jut, hogy összeszedje őket. De mikor lesz az? ... Itt van ne! Nem megmondtam?

— Mi az? Miért állt meg a kocsi? — rezzent fel a gróf.

— A halottak! — borzadt el János. — Megfogták a kerekeket! Vai Doamna Domnu Zeu!

— A szemed világát fogták meg! — szidta a gróf. — Mert marha vagy, nem parádés kocsis! Belehajtasz a dágványba! Nem látsz? Hol jár az eszed?

János lekecmergett a bakról és vánnyadt, kárvallott képpel körüljárta a kocsit. A gróf maga vette kezébe a gyeplőt, de hiába csípett oda az ostorral is, a két lipicai csak horkolt, táncolt, de nem mozdított.

— Ne rángasd a zablájukat! Állj félre előlük, te vadszamár! — ordított rá a kocsisra, ki tette ki a lelkét nagy igyekezetében. Emelt, nyögött, vicsorgott, a kényes lovakat simogatta, nyugtatgatta, de nem ment semmire.

— Nem akarnak húzni!... Ez itt forrásos hely száraz üdőben is.

A gróf dühében megostorozta a két jóvérű kancát, de azok csak ágaskodtak, fújták a párát, toporzékoltak.

— Heábavaló! — legyintett János. — Ostorral nem megyünk semmire. Hagyja reám a méltóságos úr!

Komótosan felült a bakra, maga köré csavarintotta a pokrócot, büszkén kiegyenesedett és várt. A lovak okosan visszasandítottak, nem értették a váratlan csendet. János csak nézte őket keményen, vésztjóslóan. Aztán, váratlanul rájuk üvöltött:

— A keserves irgalmát az apátoknak, Szellő, Fecske!...

Pillanat alatt kint volt a sárból a kocsi és megkönnyebbülten gördült tovább. János nem bírta megállni, hogy hátra ne szóljon:

— Ha én vónék a gróf, itt olyan vert út vóna, mint a pinty!

— Aztán hogy csinálnád? — mosolygott a gróf.

— Ahogy a többi! — vetette félre a fejét János. — Mire való a vármegyei törvénhatóság?

— Az úgy nem megy!

János nem jött zavarba.

— Akkor meghívnám vadászatra valamelyik főherceget. Pár hét alatt olyan út lenne itt, mint a bőr. Érteni kell a módját. Látszik, hogy rég nem volt főispán a mi vidékünkről.

— Tartsd a szád és előre nézz!

A gróf ma feltűnően kedvetlen, de abban igaza van, hogy ezen a sármés felőli részen még rosszabb az út. Fenékig fel van vágva, nehéz, meredek és csúszós. Az Isten nyuvassza meg, amenyi közigazgatás van! Legalább a sáncot kihányathatta volna. Az adót, azt el tudják venni!

— Nana, Fecske! — füttyögtetett János, mert a lovak izgatottan robogtak neki az új akadálynak. A hab már kezdte kiverni őket. — Füty! Füty! Füty!

Az aljban is csak lépésben haladhattak, mert a víz sok helyen átlépte az utat.

— Megvénülünk, mire Kolozsvárra érünk! — elégedetlenkedett János.

Egyhangú és néptelen ilyenkor a Mezőség. Kopár, kifosztott és beszennyezett. Szomorú és sugártalan a nap is. Kihűlt, halvány korong az égen. A falvak elhúzódtak a dombok alá. A kerti fák közé a házak piszkos füstje gomolyog. Még egy rongyszedő zsidóval se találkoztak eddig. Az is félti ilyenkor a szakállát. Csak Czégen túl értek utól valami vándorfélét, aki keservesen dagasztotta a sarat. János el akart hajtani mellette, de a gróf felvette a kocsira, a kisbakra. Csodálkozott is János. Máskor ez sohasem történt meg. Furcsa szokásai kezdtek lenni a grófnak. Még szóba is állott az ehezettel.

— Hová igyekszik, kérem?

— Egy hívem halt meg itt...

— Hogyan? Ön...

— Enyedi László levitatanító vagyok.

A gróf már restellette maga mellé ültetni a kisbakról, de lehet, hogy eszébe se jutott. Tartózkodó, de barátságos volt. Különben sem szokott fraternizálni alantasabb népséggel. Tegnap óta azonban változáson ment át. Bizonyosan a kellemetlen, rossz éccakája okozta. Az a hallatlan úrvacsoraosztás se ment ki a fejéből. A grófné el se hiszi majd, hogy miket csinált, ha elmeséli neki. És most itt van ez a borotválatlan, kopott, fáradt alak!

— Van családja?

A levita illedelmesen felelgetett.

— Feleségem és két gyermekem. Hat- és nyolcévesek. Feleségem szórványleány.

Ez új volt a grófnak. Azt már hallotta, hogy „feleségem Apor-leány, Csáky-leány, Szövérdffy-lány két eff ipszilonnal", de szórvány-leány!...

— Na és meg van elégedve a sorsával?

Már bánta is, hogy feltette ezt a kérdést. El volt készülve a panaszáradatra, amit hallani fog. Az ilyen félművelt emberek gyűlölni szokták az urakat, különösen az arisztokráciát. Lázadók és mindennel elégedetlenek, különösen, ha még hozzá kálvinisták is. Van bennük bizonyos faragatlanság. Na, mindegy.

A levita finoman elmosolyodott. Egészen tűrhető arca volt.

— Hogyne, méltóságos uram! Hiszen magam választottam.

Úgy látszik, mégse olyan paraszt a fiú.

— Bizonyosan jó dotációja van.

— Egy átalakított istállóban lakom családostól, de megvagyunk azért. Nem panaszkodunk.

— Valószínűleg a tanítói fizetés ... Azt rendesen kapja. Az állam ebben a tekintetben...

A fiatalember megrázta a fejét.

— Én nem kapok tanítói fizetést. A faluban román felekezeti iskola van. Oda fognak járni az én gyermekeim is ...

— Akkor az államsegély...

— Jobb arról nem beszélni, méltóságos uram.

A gróf kijött a sodrából.

— Igazán nem értem magukat. A román papok ki tudnak jönni belőle. Csak maguk panaszkodnak.

— A román papok többet kapnak, — jegyezte meg szerényen a levita — mert a kongnia megállapításánál ők alacsonyra értékelték a jövedelmüket és eszerint egészítette ki az állam. Mi azt is bevallottuk, ami nem volt. így aztán a kétszeresét kapják. Sokszor még többet. Vannak köztük olyanok is, akik Bukarestben élő gyermekeik után családi pótlékot kapnak. Az állam segít neveltetni őket a magyar állameszme ellen.

A gróf úr legyintett, hogy ő azt egyszerűen nem hiszi. Az ilyen nekivadult, túlzó fiatalemberek rémet látnak mindenben. Mindenki ott taníttatja a gyermekét, ahol akarja. Ez a legegyénibb joga, amit nem lehet kifogásolni. Ezen az alapon abba is beleszólhatna az állam, hogy hol költöm el a pénzemet. Egyszerűen megtiltaná, hogy elmenjek Karlsbadba, vagy a Riviérára. Egyáltalán külföldre. Engedélyt kérjek a pénzügyminisztertől, ha Monté Carlóban a rougera, vagy a noirera teszek? Esetleg tanácsot, hogy melyik kombinációt játsszam meg. Nevetséges. De ilyent mondani, hogy az állam a magyar állameszme ellen segít nevelni őket! Mintha az állameszme attól függene, hogy néhány papfiú, vagy ügyvéd-kisasszony félszegen kikerülve a havasok közül, Bukarestben tátja a száját és művelődni akar. Meg kellene mondanom neki, — gondolta futólag Őméltósága — de letett róla. Csak nem fog vitatkozni az útról felszedett alakokkal János előtt?... Azért hidegen rosszalólag csak arról világosította fel, hogy a kormány mindig a legliberálisabb politikát folytatta a nemzetiségekkel szemben. És ez helyes is. Nem szabad elvadítanunk, ellenségünkké tenni őket, hanem megnyernünk megértéssel és szeretettel. Kérem az országban teljes jogegyenlőség van.

— Annyira jogegyenlőség van, — szomorodott el a csalódás miatt a levita — hogy a magyar okleveles tanítók pótdíjat kapnak, ha román nyelvű állami iskolában tanítanak, de ha szórványiskolában tanít, nem kap pótdíjat... Hogy mennyire liberálisak vagyunk arra a legjobb példa a naszódi román határőrvidék helyzete.

— Mi van azzal?

Nem is érti, hogy miért kérdezte meg. Talán, mert kíváncsi volt, hogy miket hall még ettől a nyakig sáros, kis levitától, aki olyan ott a bakon, mintha beszéd közben a szájába nőtt bajszát rágná.

— A naszódi határőrvidéknek 360.000 holdas erdőbirtoka és tanulmányi alapja van, mint tudja is Méltóságod. Ez fedezi negyvennégy román község adóit és rovatalait. Ezen kívül 20.000 hold erdeje román tanulmányi alap címen, amely fenntartja a naszódi román főgimnáziumot, tanítóképzőt és a tulajdonos negyvennégy község román elemi iskoláit. Az alap vásárolta meg a csicsókeresztúri nyolcszáz holdas Thorma-birtokot és az örkei határban ezer holdat a régi Tisza-birtokból. A magyar állam az alapnak ajándékozta a határőrvidéki ezred összes épületeit, kaszárnyáit, tiszti lakásait és az egykori osztrák kadettiskola helyiségeit. És most tessék figyelni! — Az állam a roppant vagyon mellett az iskoláknak államsegélyt adott.

— Ha erre igény jogosultságuk volt! — mérsékelte Öméltósága.

— De ugyanakkor — folytatta a levita — engem eltiltottak attól, hogy a szórvány magyar gyermekeket összegyűjthessem és magyar nyelvre, magyar történelemre taníthassam őket a saját házamban. Zugiskolának minősítették összejöveteleinket a görögkatolikus lelkész feljelentésére és azzal az indokolással, hogy elvonom őket a törvény által előírt iskolalátogatástól, csirájában megfojtották a kezdeményezést. A közigazgatási hatóság szigorúan őrködik, hogy a rendelkezést be is tartsam.

— És betartja?

A pap kiegyenesedett a bakon.

— Nem!... Ha csendőrök kötik meg a kezemet, akkor sem!

A gróf ilyen egyszerű embernél még nem látta a lélek hasonló kitörését. A gondoktól szántott fakó ugarszínű arc aranytányérrá változott, homloka tündöklött, testében erő száguldott, szemei izzottak, karjait kitárta. Ajkát, mintha égő szénnel tisztították volna. Hiszen ez az ember annál is érdekesebb, mint amit mond. Minden szava sötét, de úgy száll a magasba, mint az áldozati füst. Kezdette megkedvelni. E pillanatban azonban mindennél jobban izgatta, hogy vajon a pap tört-e ki belőle a gályarabok hitével és kálvinista törhetetlenségével, vagy a magyar. A szavaló, nyughatatlan, mindennel elégedetlen magyar, a nagy pazarló, ki mégis rendíthetetlen az élet sodrában, mint a tajtékzó vízben a fekete kő.

Amilyen hamar jött, olyan gyorsan ki is aludt a lobogó fényláng. Kár. Pedig mintha a föld is visszafojtott volna magán minden életet, s csak a vér halk nesze hallszott, mint a gyermeklélekzet.

A különös fiú előre nézett. Az út két szélén ülő fákat figyelte. Feje fölött varjak húztak át és belehullattak a szántásba. A lovak nekiiramodtak, János visszafogta őket, hogy az urak beszélgethessenek, de a pap meggörnyedt mellette, és érezte, hogyan száll újra szürke közömbösség a tájra. Valami oktalan kis remény kelt benne a gróf érdeklődésére. Maga se tudja mi, de jól esett kibeszélni magát, ha volt értelme, ha nem. Mit törődik ilyen nagy úr az ő kis világával! Meg se érti. Ég és föld választja el őket egymástól. Meghallgatta, hogy valamivel agyonüsse az időt, az utazás unalmát... Vagy tévedett volna? Van valami közvetlen, bizalomkeltő abban, ahogyan megkérdi:

— És miért nem? Arról nem beszélt a tiszteletes úr.

A levita megrezzent és elgondolkodva folytatta:

— Nem sokkal azután, hogy elfoglaltam az állásomat, hozzám jött egy elrománosodott asszony, hogy tanítsam magyarul a gyermekét.

— Szívesen, — mondottam — de hogy jött erre a gondolatra?

Az asszony ragyogva válaszolt:

— „Mikor én jártam iskulába, nagyon aranyom-tanító volta nekem. Atért akarta én, lenyim fiú járja magyar iskolába. Enyim fiú most elfelejt magyarnak, azért beszélnek vele én.”

— Hát így kezdődött, méltóságos uram... Később kiderült, hogy több magyar család a faluban éveken át nem járatta iskolába gyermekét, mert nem akarta, hogy elfeledjék anyanyelvüket... Ezekből volt az én „zugiskolám'!. Hát tehettem másképpen, méltóságos uram? Hagyjam veszni őket a farkasgyűrű közepén?

A gróf elkomolyodott.

— Na és hogyan oldotta meg a kérdést, miután betiltották az iskoláját?

— Azóta én járok hozzájuk és otthon tanítom őket, amikor csak időm van.

— Képzelem, hogy szeretik a hívei.

— Szégyelnek, de valóban szeretnek!

— Szégyenlik?

— Inkább büszkeségből. Hogy amíg a román lelkész kocsin nézi meg a napszámosait, én magam kaszálok, kapálok, görnyedek a három holdamon, viszem a hátamon a szerszámot és rongyos vagyok, elhanyagolt, szegény. Gyalog járok. Szórványgondozó napokon sokszor 40—50 kilométer utat is megteszek. Sajnos, csak rettentő fáradsággal tudom megközelíteni őket. Vízmosásos, meredek ösvényeken. Amire megmászom ezeket a dombokat, csepeg az izzadság rólam. Sokszor leroskadok a kimerültségtől, vagy az éhség kínoz, de megyek szédülő fejjel, lankadtan, szemeim zöldet-vereset látnak, de megyek. Mennem kell!

Keserű humorral jegyezte meg, látva, hogy a gróf önkéntelen irtózással húzódik a kocsi öblébe:

— De azért vigyázok, hogy el ne tetvesedjem, mint az elődöm.

A főűr elképedt.

A levita majdnem könnyed természetességgel mesélt:

— Bizony, mi se vagyunk angyalok. Sajnos, megtörtént az eset. A szép disznópásztor-leánytól kaphatta, aki a szeretője volt.

— A szeretője? Egy román lány?

— Magyar volt a szerencsétlen. Ki áll szóba román lánnyal? Csak azután tért át gyermekestől románnak, mikor a pap megszökött. Ha jól tudom, valami magánvállalat fogadta fel tisztviselőnek.