Írta: Ana Huang

A mű eredeti címe: King of Pride

Fordította: Bujdosó István

Szerkesztő: Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Hegedűs-Szabó Irén

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ana Huang

© Bujdosó István

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Cat Imb, TRC Designs

Borítóképek: one AND only; Dmitry Nesterov; Maryfleur; ONYXprj/Shutterstock

Illusztrációk: rangsan paidaen/Shutterstock, Shtefan Yelizaveta/Shutterstock

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 690 094 6 (epub), kiadói kód: MX-3017e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Minden lánynak, aki szerint az okos szexi.

(És akik tudják, hogy a csendesek a legfurábbak.)

Lejátszási lista

„I Knew You Were Trouble (Taylor’s Version)” – Taylor Swift

„You Put a Spell on Me” – Austin Giorgio

„Love You Like a Love Song” – Selena Gomez

„Body Electric” – Lana Del Rey

„Collide” – Justin Skye

„Middle of the Night” – Elley Duhé

„Shameless” – Camila Cabello

„You Say” – Lauren Daigle

„Bleeding Love” – Leona Lewis

„Be Without You” – Mary J. Blige

Felnőtt tartalom.

A könyv nyíltan ábrázol szexuális, valamint enyhén erőszakos jeleneteket, a szereplők helyenként trágár kifejezéseket használnak. Érzékenyebb lelkületű olvasók számára felkavaró lehet.

1. FEJEZET

Isabella

Most akkor nem is használtad azt a sötétben világító óvszert, amit adtam?

– Nem. Bocs – viszonozta Tessa a kiakadt tekintetemet egy szórakozott pillantással. – Csak első randi volt. Egyébként meg honnan szerezted?

– A múlt hónapban osztogatták a neonkorcsolyás partin. – Azért mentem el arra a bulira, hogy hátha így kitörhetek kicsit a síkideg életemből. Na, nem így lett, de kaptam egy zacskó elragadóan vidám gumit, amikkel a barátnőimnek kedveskedhettem. Mivel én ugyebár egy ideje már önkéntes cölibátusban tengettem napjaimat, így csak másodkézből élvezhettem a szexet, bár ami azt illeti, úgy elég nehéz, ha ők nem működnek együtt.

– Miért osztogattak óvszert egy görkorcsolyás partin? – ráncolta a homlokát Tessa.

– Mert ezek a bulik a végén mindig orgiába torkollnak – mondtam. – Az egyik pasi ott húzta fel a farkára a jégpálya közepén.

– Most szopatsz!

– Nem én! – Feltöltöttem a piákat, aztán elfordultam, hogy eligazítsam a poharakat és a kupicákat. – Durva, mi? Amúgy jó buli volt, még ha pár dolgot, amiket ott láttam, egy jó hét alatt sem hevertem ki…

Rutinosan tettem a dolgom, nem is igazán figyeltem a mozdulataimra. Már egy éve dolgoztam pultosként a Valhalla Klubban, a világ gazdagjainak és hatalmasainak exkluzív társaságában. Nem sok ész kellett hozzá, a kezem szinte magától is el tudta végezni, amit kellett.

Hétfő este hat óra volt – máshol ilyenkor van az első happy hour, a Valhalla viszont tökre kripta. Tessa és én ilyenkor dumáljuk ki a pletykákat, meg hogy mi volt a hétvégén.

Amúgy ezt a melót csak a pénz miatt csinálom, hiszen addig is kell élni valamiből, amíg ki nem adják az első könyvemet, de azért jó, hogy olyasvalakivel dolgozhatok, akivel jól kijövök. A korábbi munkatársaim általában tahók voltak.

– Azt a meztelen fazont még nem meséltem? – mondtam. – Na, ő például az egyik olyan, aki mindig ott van az orgiákon.

– O-ó, Isa! – A nevem most valahogy egyáltalán nem tessásan hangzott, de már annyira benne voltam a mesélésben, hogy észre sem vettem.

– Mondjuk, nem gondoltam volna, hogy valaha is világító pöcsöt fogok látni, de azt kell mondjam…

Udvarias köhögés szakított félbe.

Udvarias, férfias köhögés, azaz nem lehetett a kedvenc kollégám hangja.

Egyből bepánikoltam. Tessa újabb szorongó vinnyogást hallatott, ami megerősítette azt, amit már a zsigereimben éreztem: egy klubtag az, nem a laza főnökasszonyunk, és nem is egy épp szünetet tartó biztonsági őr.

És tuti meghallotta, hogy világító pöcsökről beszélek.

Baszki!

Rendesen égett az arcom. Na, ennyit arról, hogy befejezem a kéziratot. Abban a pillanatban az volt a leghőbb vágyam, hogy megnyíljon a lábam alatt a föld, és jó mélyre süllyedhessek.

De remegésnek még csak szikráját sem éreztem a lábam alatt, úgyhogy a pillanatnyi szénné égés után gyorsan kihúztam magam, az arcomra varázsoltam a legbájosabb csapos mosolyomat, és megfordultam.

A szám még el sem érte a megfelelő ívet, máris lefagytam. Megint. Mint egy honlap, amit nem sikerült rendesen betölteni.

Ugyanis nem egészen másfél méterre előttem, kissé zavartan, de olyan iszonyú jóképűen, ahogy szerintem egyetlen férfinak sincs joga kinézni, ott állt Kai Young.

Az a Kai Young, aki a Valhalla Klub vezetőségének nagyra becsült tagja, és egy több milliárd dolláros médiabirodalom örököse, az a Kai Young, akinek megvan az az idegtépő képessége, hogy mindig akkor bukkan fel, amikor tökre beégetem magam valami kínos dumával.

A szégyen vad lángokkal táncolt az arcomon.

– Bocsánat, hogy félbeszakítom a társalgást – mondta, semleges hangneme nem árult el semmit a beszélgetésünkkel kapcsolatos gondolatairól. – De szeretnék rendelni egy italt, ha szabad.

A mindent elsöprő vágy ellenére, hogy elbújjak a bárpult alá, amíg el nem tűnik, egyszerűen muszáj volt elolvadnom a hangjától. Mély, sima és bársonyos, finom brit akcentusba csomagolva, amely annyira elegáns, hogy a néhai királynő is megirigyelhette volna. És úgy vetette rá magát a véremre, mint hat pohár whisky.

A testem felforrósodott.

Kai kicsit felvonta a szemöldökét, ebből vettem észre, hogy annyira a hangjára koncentráltam, hogy még válaszolni is elfelejtettem. Tessa, a kis áruló dög, közben gyorsan eltűnt a hátsó helyiségben. Simán otthagyott. Ezek után lesheti, hogy még egyszer óvszert hozzak neki.

– Hogyne, persze – köszörültem meg a torkomat, hátha ezzel kicsit enyhítem a feszültséget. – De attól tartok, nem szolgálunk fel sötétben világító gin-tonikot. – Különösen UV-fény nélkül, amiben a tonik világíthatna.

Értetlenül bámult rám.

– Csak mert a múltkor is épp a gu… szóval a védekezési módszerekről beszéltem, amikor így kértél tőlem egy italt – mondtam. Semmi. Ezzel az erővel a csúcsforgalomban megfigyelhető közlekedési dugók kialakulási mintáiról is beszélhettem volna, amennyi reakciót az arcán láttam. – Amikor eperízű gin-tonikot rendeltél, mert előtte én pont eperízű…

Egyre mélyebb gödörbe ástam magam. Egyáltalán nem akartam emlékeztetni Kait arra, amikor tavaly, az őszi gálán sikerült meghallania, ahogy épp az eperízű óvszerekről beszélek, csak hát valamit meg mondanom kellett, hogy eltereljem a figyelmét a jelenlegi óvszeres dumámról.

Tényleg le kéne állnom azzal, hogy a munkahelyen állandóan szexszel kapcsolatos témákról hadoválok.

– Mindegy – mondtam gyorsan. – A szokásosat?

Eltekintve attól az egyszeri eperízű gin-tonikjától, Kai mindig skót whiskyt ivott. Kiszámíthatóbb volt, mint egy Mariah Carey szám karácsonykor.

– Nem, ma nem – felelte könnyedén. – Inkább egy Halál délutánt. – Azzal megemelte a könyvét, hogy jól lássam a címet a megkopott borítón. Akiért a harang szól. Hemingway. – Ehhez jobban passzol.

A Hemingway nevéhez fűződő Halál délután koktél nem volt valami bonyolult: pezsgő és abszint. De az irizáló zöld színe annyira megközelítette a sötétben világítást, amennyire ez egy normális ital esetében egyáltalán lehetséges.

Hunyorogva néztem rá, mert nem voltam biztos benne, hogy ez most csak véletlen egybeesés, vagy csak szórakozik velem.

Kai visszabámult, de az arcáról továbbra sem tudtam leolvasni semmit.

Sötét haj. Éles vonások. Szikár testalkat és oly tökéletes öltöny, hogy az csakis egyedi készítésű lehetett. Kai maga volt az arisztokratikus kifinomultság, meg az ezzel járó brit sztoicizmus.

Általában elég jól tudtam olvasni az emberekben, de őt már egy éve ismertem, és még mindig kész rejtély volt számomra. Ez pedig jobban zavart, mint amennyire be akartam vallani magamnak.

– Egy Halál délután, máris adom – nyögtem végül.

Amíg én az italát készítettem, ő elfoglalta a törzshelyét a bárpult végében, és elővett egy jegyzetfüzetet a zakója zsebéből. A kezem szépen végigcsinálta a mozdulatokat, de a figyelmem megoszlott az ital és a magában olvasó férfi között. Időnként megállt, és jegyzetelt valamit.

Ez önmagában nem számított szokatlannak. Kai gyakran megjelent itt, kicsit olvasgatott és iszogatott egyedül az esti hajtás előtt. De az időzítés valahogy ma mégiscsak furcsa volt.

Ugyanis hétfő délután lévén három nappal és két órával voltunk a heti, pontosan időzített csütörtök esti érkezése előtt. Eltért a jól bevált mintától.

Márpedig Kai Young ilyet eddig soha nem csinált.

Kíváncsiság és furcsa légszomj lassította a lépteimet, amikor odavittem az italát. Tessa még mindig a hátsó helyiségben téblábolt, a csend pedig minden lépésemtől egyre jobban elnehezült.

– Jegyzetelsz? – A koktélt egy szalvétára tettem, és a jegyzetfüzetére pillantottam. Ott hevert a regénye mellett. A lapokon szép, precíz kézírás.

– Ja, lefordítom latinra. – Lapozott, és még egy mondatot lefirkált anélkül, hogy felnézett volna, vagy hozzányúlt volna az italhoz.

– Miért?

– Kikapcsol.

Pislogtam, biztos voltam benne, hogy rosszul hallottam.

– Most komolyan mondod, hogy lefordítani latinra egy ötszáz oldalas regényt, ráadásul kézzel leírni az egészet, az neked kikapcsolódás?

– Aha. Amúgy ha mentális kihívásra vágynék, akkor inkább egy közgazdasági tankönyvet fordítanék le. Fiktív művek fordítása nekem inkább szórakozás.

Olyan lazán vetette oda ezt a magyarázatot, mintha már vagy ezredszerre mondaná, mintha csak a zakóját dobta volna le egy kanapéra.

Én meg elkerekedett szemmel bámultam rá.

– Az igen. Nem is… – Nem találtam szavakat.

Mert addig oké, hogy a gazdagok néha hibbant hobbikat űznek, de általában inkább szórakoztató különcségekben lelik örömüket, mint például pazar esküvők szervezése a háziállataiknak vagy pezsgőben fürödni, meg ilyenek. De Kai hobbija… az egyszerűen csak… unalmas, na!

A szája sarka megrándult, és a zavarodottságom mellett azért mégiscsak kezdett leesni. Úgy látszik, ma ilyen nap van.

– Most csak szívatsz, ugye?

– Nem egészen. Valóban kikapcsol a fordítás, de a közgazdasági tankönyvekért egyáltalán nem rajongok. Oxfordban elegem lett belőlük – pillantott rám végre.

A szívem a torkomban dobogott. Közelről olyan gyönyörű volt, hogy szinte fájt egyenesen a szemébe nézni. A sűrű fekete haja úgy simult a homlokára, mintha csak Hollywood fénykorából lépett volna elő. Az arccsontja élesen kirajzolódott, szögletes állkapcsa felett formás ajka halványan csillogott, a szemüveg mögött pedig a sötétbarna szempár tette teljessé a látványt. E nélkül is vonzó lett volna, de kevesebb melegséggel, és úgy inkább félelmetes lett volna a tökéletessége, így viszont megközelíthetőnek, sokkal emberibbnek hatott.

Legalábbis amikor nem épp klasszikusok fordításával vagy a családja médiabirodalmának irányításával volt elfoglalva. Mert bármelyiket is művelte, akár szemüveggel, akár anélkül, abban aztán semmi megközelíthető nem volt.

A gerincemen furcsa bizsergés futott végig, amikor az italáért nyúlt. A kezem még mindig a pulton volt. Nem ért hozzám, de a testének melegét ugyanúgy éreztem, mintha megérintett volna.

A bizsergés aztán szétterjedt az egész testemben, vibrált a bőröm alatt, és hirtelen nehezemre esett a lélegzés.

– Isabella.

– Hm? – Most, hogy így belegondolok, miért kell Kainak egyáltalán szemüveg? Bőven van annyi pénze, hogy megengedhessen magának egy lézeres szemműtétet.

Na nem mintha így olyan nagy gond lenne a külsejével. Mert lehet, hogy kicsit unalmas, meg talán kicsit feszült is, de amúgy…

– Az az úriember a pult másik végében egy ideje már próbálja felhívni magára a figyelmedet.

Úgy csattantam vissza a valóságba, mint akit fejbe kólintottak. Amíg én Kait bámultam, új vendégek érkeztek. Tessa is beállt a pult mögé, és egy jól öltözött párt szolgált ki, míg egy másik klubtag türelmetlenül fészkelődött a helyén.

Basszus.

Magára hagytam a vidám tekintetű Kait, és odasiettem az illetőhöz.

Mire végeztem vele, már jött is a következő vendég, aztán még egy. A Valhallában is felpörgött a happy hour, úgyhogy nem maradt időm, hogy Kai dolgain törjem a fejem, meg azon, hogy neki mi a kikapcsolódás. Az elkövetkező négy órában Tessa és én felvettük a szokásos ritmust, és gyakorlott mozdulatokkal szolgáltuk ki a tömeget.

A Valhalla tagságát száz főben maximálták, így itt még a legforgalmasabb éjszakák sem közelítették meg a káosznak azt a szintjét, amit azelőtt a belvárosi kocsmákban tapasztaltam. Ugyanakkor, noha kevesebben voltak, a klubtagok itt általában több kényeztetésre és egosimogatásra vágytak, mint egy átlagos egyetemista srác, vagy egy részeg agglegény. Kilenc környékén már így is alig álltam a lábamon, és pokolian hálás voltam, hogy aznap este csak félműszakot kellett lehúznom.

Ennek ellenére alig bírtam magammal, és időnként egyszerűen muszáj volt odapillantom Kaira. Máskor nem maradt tovább egy-két óránál, de most jól elvolt. Iszogatott és olyan kedélyesen beszélgetett más tagokkal, mintha ez lenne számára a legjobb hely a világon.

Itt valami nem stimmel. Az időzítésen túl ez a mai viselkedése valahogy nagyon nem illett bele abba a képbe, amit eddig mutatott magáról, és minél többet agyaltam rajta, annál inkább úgy tűnt, valami baj van: mintha valami nehéz súly nyomta volna a vállát, a két szemöldöke között apró barázdákat véltem felfedezni, és a mosolya is elég feszesnek tűnt.

Nem tudom, talán annyira sokkolt, hogy nem a megszokott időben láttam itt, vagy talán ezzel akartam meghálálni neki, hogy bár többször is kirúgathatott volna illetlen viselkedésért (azaz hogy szexről dumáltam munka közben), mégsem tette. Mindenesetre bármi is volt az oka, egyszerűn nem bírtam ellenállni a kísértésnek, és csak úgy vittem neki még egy italt amikor kicsit alábbhagyott a roham a bárpultnál.

Épp a legjobbkor. Az illető, akivel beszélgetett, pont lelépett, és Kai ismét magában üldögélt.

– Eperízű gin-tonik. A vendégem vagy – toltam elé a poharat. Viccnek szántam, gondoltam, ezzel kicsit feldobhatom, még ha az én kontómra megy is. – Nagyon úgy nézel ki, mint akire ráfér.

Kérdőn vonta fel a szemöldökét.

– Nem ilyenkor szoktál jönni – mondtam magyarázat gyanánt. – Pedig te aztán olyan vagy, mint valami óramű. Mindig ugyanakkor jössz, hacsak nincs valami zűr.

Szemöldökének íve kisimult, és a szeme sarkában apró ránc jelent meg. A szívem nagyot dobbant ettől a kedves látványtól. Eléggé váratlanul ért.

Ez csak egy mosoly. Nyugi már!

– Nem is tudtam, hogy ennyire számontartod az időbeosztásomat – mondta Kai, és a hangja nyomokban jókedvet is tartalmazott.

Aznap este másodszor éreztem, hogy lángol az arcom. Így legyen az ember lánya irgalmas szamaritánus.

– Nem tartom számon – mondtam védekezően. – Csak amióta itt dolgozom, minden héten bejöttél a bárba, de hétfőn még soha nem láttalak. Puszta megfigyelés. – Na, itt kellett volna leállnom, de a szám tovább beszélt, mielőtt még befoghattam volna. – Nyugi, nem vagy az esetem, szóval ne félj, nem hajtok rád, vagy ilyesmi.

Amúgy ez igaz is volt. Jó, vonzónak találtam, de én jobb szerettem a kicsit durvább fazonokat. Ő inkább volt prűd, mint nyomulós. De még ha nem is lett volna ilyen, a klubtagok és az alkalmazottak között itt szigorúan tilos a kavarás, nekem meg eszem ágában sem volt megint felforgatni az életemet egy pasi miatt, kösz szépen! De ettől még az áruló kis hormonjaim miatt folyton sóhajtoznom kellett, ahányszor csak megláttam. Rohadt idegesítő volt.

– Jó tudni. – Az a bizonyos vidámság a hangjából most valahogy tisztábban kihallatszott, ahogy az ajkához emelte a poharat. – Köszönöm. Nem tudom, miért, de nekem valamiért a gyenge pontom ez az eperízű gin-tonik.

Ezúttal a szívverésem nem felgyorsult, hanem leállt, még ha csak a másodperc töredékére is.

A gyenge pontja? Ezt most meg hogy értette?

Nem értette sehogy, baszki – morogta egy hang a fejemben. Az italról beszélt, nem rólad. A pali amúgy sem az eseted.

Most akkor mégiscsak emlékszik rá?

Jaj, fogd már be te vészmadár!

Nagyszerű! A belső hangok most már vitatkoznak is a fejemben! Nem is tudtam, hogy több is van belőlük. Ha ez nem annak a jele, hogy sürgősen ki kell aludnom magam egy újabb, a kéziratom fölötti görnyedéssel töltött, átvirrasztott éjszaka helyett, akkor nem tudom, mi.

– Egészségedre! – mondtam kissé megkésve. A pulzusom a fülemben dobolt. – Azt hiszem, nekem most…

– Bocs, hogy elkéstem! – Egy magas, szőke fickó vágódott Kai mellé a bárszékre, a hangja olyan jeges volt, mint a kabátjára tapadó késő szeptemberi hideg. – Elhúzódott a megbeszélés.

Gyorsan rám pillantott, majd megint Kai felé fordult.

Sötét, aranyszőke haj, tengerészkék szem, tiszta Calvin Klein modell, a hozzá tartozó Titanic-jéghegy melegségével. Dominic Davenport, a Wall Street sztárja.

Egyből megismertem. Ezt az arcot is nehéz lett volna elfelejteni, még ha a szociális készségek terén voltak is jelentős hiányosságai.

A megkönnyebbülés és a csalódás idegesítő érzése egyszerre söpört végig rajtam, amiért belerondított a beszélgetésünkbe, de persze nem vártam, hogy Kai még mondjon valamit. Átslattyogtam hát a pult másik végébe, és rohadtul zavart, hogy az a gyengepont-beszólása ennyire beette magát az agyamba, mintha mégiscsak több lett volna egy ártatlan megjegyzésnél.

Amúgy meg, ha ő nem az esetem, akkor én aztán tuti nem vagyok az övé. Hiszen olyan nőkkel randevúzhat, akik jótékonysági bizottságokban üldögélnek, a Hampton-vidéken nyaralnak, és a gyöngysorukat is a Chanel kosztümjükhöz választják. Amivel amúgy nincs is semmi baj, csak ez rohadtul nem én vagyok.

A szavaira adott eltúlzott reakciómat az önkéntes cölibátusom számlájára írtam. Annyira ki voltam már éhezve az érintésre és egy kis gyengédségre, hogy szerintem már attól is begerjedtem volna, ha az a cowboy egyszer rám kacsint, aki félmeztelenül szokott lófrálni a Times Square-en. Ennek az egésznek semmi köze Kaihoz!

Aznap este már nem is mentem vissza a pultnak arra a részére, ahol ő ült.

Szerencsére, mivel aznap félműszakban voltam, korán leléphettem. Öt perccel tíz előtt átadtam mindent Tessának. Elbúcsúztam tőle, kihoztam a táskámat a hátsó helyiségből, és mindezt úgy, hogy egyetlen egyszer sem néztem arra a bizonyos milliárdosra, aki rajongott Hemingwayért.

Megesküdtem volna, hogy távozáskor éreztem a sötét szemeket a hátamon, de nem fordultam meg, hogy meg is bizonyosodjak róla. Vannak dolgok, amiket jobb nem tudni.

Az előcsarnok késő este csendes volt és üres. A kimerültségtől majdnem leragadt a szemem, de ahelyett, hogy a kijárat és az ágyam kényelme felé rohantam volna, balra fordultam, a főlépcső irányába.

Tudtam, hogy rohadtul haza kellene mennem, hogy meglegyen az írásból a napi adag, de nem tehetek róla, ehhez nekem előbb inspirációra volt szükségem. Nem bírtam koncentrálni sem, annyira bestresszeltem attól, hogy ha hazamegyek, akkor majd egy tök üres lappal kell szembenéznem.

Eddig a szavak szinte maguktól jöttek. Az erotikus thrillerem háromnegyedét nem egészen fél év alatt megírtam. Aztán átolvastam, és tökre utáltam, úgyhogy kikukáztam az egészet, és egy új projektbe kezdtem. Sajnos az a kreativitás, ami az első nekifutáskor még megvolt, pillanatok alatt semmivé lett. Mostanában már az is óriási eredménynek számított, ha egy nap kétszáz szót képes voltam megírni.

Felmentem a második emeletre.

A klub szolgáltatásait az alkalmazottak természetesen normál időben nem vehették igénybe, de míg a bár hajnali háromig nyitva volt, az épület többi részét este nyolckor lezárták a tagok elől. Úgyhogy nem szegtem meg semmilyen szabályt azzal, hogy felkerestem a kedvenc helyiségemet, hogy egy kicsit kifújjam magam.

Lábam alatt vastag perzsaszőnyeg. Elhaladtam a biliárdterem, a szépségszalon és a párizsi stílusú társalgó mellett, míg el nem értem az ismerős tölgyfaajtót. A sárgaréz gomb hűvösen simogatta a kezemet, ahogy benyitottam.

Tizenöt perc. Csak ennyi kell. Aztán hazamegyek, lemosom magamról ezt a hosszú napot, és nekiállok az írásnak.

De ahogy az már csak lenni szokott, az idő megszűnt létezni, amikor leültem. A tizenöt percből harminc lett, aztán negyvenöt, és annyira belemerültem abba, amit csináltam, hogy észre sem vettem, amikor mögöttem kinyílt az ajtó.

Csak hát, akkor már késő volt.

2. FEJEZET

Kai

Ugye nem azért hívtál ide, hogy megnézzem, ahogy vagy tizedszerre olvasod ezt a Hemingwayt? – nézett megvetően a könyvemre Dominic.

– Nem is láttál még soha Hemingwayt olvasni. – Körbenéztem a bárban, de Isabella már átment egy másik vendéghez, csak a gin-tonik maradt utána.

Az eperszemek lustán lebegtek az italban, élénkvörös árnyalatuk élesen elütött a bárpult tiszteletparancsolóan sötét tónusától. Általában kerültem az édes italokat, a skót whisky ízvilága és matt borostyánja sokkal jobban megfelelt az ízlésemnek. De mint mondtam, ez a konkrét íz a gyenge pontom volt.

Oké, de ha mégis meggondolnád magad, hoztam neked pár eperízű óvszert. Magnum méret, és bordázott, hogy még nagyobb legyen az él…

Bocsánat, hogy félbeszakítom, de szeretnék még egy italt kérni.

Gin-tonikot. Eperízűt.

Csaknem elmosolyodtam, ahogy eszembe jutott Isabella döbbent arckifejezése. Tavaly ősszel a gálán sikerült pont akkor félbeszakítanom, amikor a barátnőjével, Viviannel az óvszerekről beszélgetett, és szinte még most is láttam magam előtt.

Egyébként, ha tetszik, ha nem, minden interakciónkra pontosan emlékszem. Ez a nő úgy csapódott az életembe, mint egy tornádó, amikor idekerült a Valhallába, mindjárt az első műszakja alatt elszúrta az italomat, és én azóta nem bírom kiverni a fejemből.

Bosszantó.

– Oké, személyesen még tényleg nem – vonta ismét magára a figyelmemet Dominic, miközben az öngyújtójával játszott. Nem is dohányzott, mégis úgy hordta magával ezt az öngyújtót, mint valami talizmánt. – De el tudom képzelni, hogy minden este ezt csinálod, amikor befészkeled magad a könyvtáradba.

Egy mosoly tört utat magának az arcomon.

– És mondd csak, gyakran szoktál azon töprengeni, hogy mit csinálok a könyvtárban?

– Csak amikor eszembe jut, hogy milyen szánalmas az életed.

– Mondja a munkamániás, aki éjszakáinak nagy részét az irodájában tölti. – Kész csoda, hogy a felesége, Alessandra bírja ezt. Simán szentté is avathatnák érte.

– Miért? Nagyon is szép az irodám. – Öngyújtó kattan. Visszacsukja. Az aprócska láng épp csak fellobbant, a következő pillanatban pedig máris gyors halált halt Dominic kezében. – Most is ott lennék, ha nem hívtál volna. Miért kellett engem hétfőn este ilyen sürgősen iderendelni?

Csak kértem, hogy jöjjön el, egyáltalán nem rendeltem ide, de nem álltam le vitatkozni. Bedugtam a tollat, a füzetemet meg a puhakötésű könyvet a zakóm zsebébe, majd egyből a lényegre tértem.

– Ma hívtak.

Dominic unott arckifejezése rögtön semmivé lett, és a szemében érdeklődés szikrája csillant.

– Mi? Ilyen gyorsan?

– Igen. Öt jelölt van, én vagyok az egyik. Döntés négy hónap múlva.

– Mindig is tudtad, hogy nem lesz könnyű menet – simogatta az öngyújtója kerekét. – De szerintem a szavazás tiszta formalitás lesz. Tuti, hogy téged választanak.

Erre csak egy semleges nyögést hallattam.

A Young család elsőszülött gyermekeként és a vállalat feltételezett örököseként az egész életem ama várakozás jegyében telt, hogy egy nap én leszek a vezérigazgató. De a terv szerint csak öt-tíz év múlva kellett volna átvennem a céget, nem négy hónap múlva.

A szorongás újabb hulláma söpört végig a mellkasomon.

Leonora Youngnak eszébe sem volt ilyen korán kiadni a kezéből az irányítást.

Hiszen még csak ötvennyolc éves. Vág az esze, az egészsége rendben, a felügyelőbizottság is imádja. Eddig szinte csak a munkájának élt, na meg annak, hogy engem a nősüléssel csesztessen, ehhez képest ma délután közli velem és négy másik vezetővel, hogy közülünk fogják kiválasztani a következő vezérigazgatót.

Minden előzetes figyelmeztetés nélkül. Részleteket nem is mondott, csak a szavazás időpontját.

Zavartan nyúltam gin-tonikos poharamért, furcsa vigaszt keresve finom íveiben.

– És ez mikor lesz nyilvános? – kérdezte Dominic.

– Holnap. Úgyhogy most négy hónapon át mindenki árgus szemekkel lesi majd, hogy mit baszok el. De azt aztán leshetik. Semmit. Ahhoz én túl jó vagyok.

Persze volt még négy jelölt, de a pozíció úgyis az enyém lesz. És nemcsak azért, mert Young vagyok, hanem mert én vagyok a legjobb. Az észak-amerikai divízió elnökeként elért eredményeim önmagukért beszélnek. Mi hoztuk a legnagyobb profitot, nálunk volt a legkisebb a veszteség, és a legjobb újításokkal is mi büszkélkedhettünk, még ha egyes felügyelőbizottsági tagok nem is mindig értettek egyet a döntéseimmel.

Ami tehát a szavazás eredményét illeti, amiatt nem aggódtam, csak az időzítés, az nem stimmelt. És ettől az, aminek a szakmai karrierem csúcsát kellett volna jelentenie, sokkal inkább szorongással teli mocsárnak tűnt.

Ha Dominic észlelte is rajtam a visszafogott lelkesedést, nem tette szóvá.

– Jól van, akkor holnap jó nap lesz a tőzsdén. – Szinte láttam, ahogy a fejében már futnak a számoszlopok.

Régebben inkább Dantét hívtam volna, és jól kipüföltük volna egymásból a stresszt a ringben, de amióta megnősült, nehezebb elrángatni Viviantől egy ilyen be nem tervezett meccsre, mint egy csontot elvenni egy vérebtől.

Talán jobb is így. Dante simán átlátna a szitán, Dominic viszont csak a tényekkel és a számokkal foglalkozik. Ami nem rengette meg a piacokat, vagy nem hizlalta a bankszámláját, arra rá se hederített.

Elgondolkodva kortyolgattam az italomat, amíg ő a jóslatait ecsetelte. Épp letettem a poharat, amikor egy hatalmas hahotázás vonta magára a figyelmemet.

Elnéztem Dominic válla felett, és tekintetem Isabellán állapodott meg, aki a bárpult másik végében egy kozmetikai cég örökösnőjével beszélgetett. Mondott valamit, amitől az amúgy visszafogott hölgyemény vigyorogni kezdett, és a következő pillanatban már úgy hajoltak egymás felé, mint a legjobb barátnők, akik ebéd közben a legújabb pletykákat osztják meg egymással. Időnként Isabella vadul gesztikulált, majd megint a jellegzetes nevetése töltötte be a teret.

A hang kíméletlenül tört utat magának a mellkasomba, és jobban feltüzelte a véremet, mint az ital, amit nemrég a kezembe adott.

Lila-fekete hajával, huncut mosolyával és bal csuklójának belsejét díszítő színes tetoválásával nagyjából annyira nem illett ebbe a környezetbe, mint gyémánt a kavicsok közé. De nem azért, mert pultos volt egy milliárdosokkal telezsúfolt helyiségben, hanem mert egyszerűen túl fényesen csillogott a Valhalla hagyományosan komor falai között.

Attól tartok, nem szolgálunk fel sötétben világító gin-tonikot.

Halvány mosoly kúszott az ajkamra, de gyorsan elnyomtam.

Isabella merész volt, lobbanékony, és úgy általában minden, amit én kerülni szoktam, ha ismerősökről, főleg ha nőkről van szó. Igen, nekem fontos a jó modor. Márpedig az tőle igencsak távol áll, ahogy az már abból is látszik, hogy előszeretettel beszél a szexről a lehető legalkalmatlanabb helyzetekben.

Mégis volt benne valami, ami úgy vonzott, mint egy szirén a tengerészt. Veszélyes és pusztító lenne persze, de annyira szép, hogy szinte már megérné.

Szinte.

– Dante tud róla? – kérdezte Dominic. Időközben a végére ért a piaci elemzésének, aminek nagyjából csak a felét hallottam, és most épp e-mailekre válaszolt a telefonján. Nem ismerek még egy ilyen palit, aki ennyit képes a munkájával foglalkozni.

– Még nem – mondtam, és közben figyeltem, ahogy Isabella elszakad az örökösnőtől, és a kasszánál matat valamit. – Randi estet tart Viviannel. Kerek perec kijelentette, hogy senki nem zavarhatja, csak ha az illető épp haldoklik, de az is csak akkor, ha egyébként a névjegyzékében szereplő összes többi személy nem veszi fel.

– Ez rá vall.

– Ühüm – motyogtam zavartan.

Isabella még beütött valamit a pénztárgépbe, odaszólt a kollégájának, majd eltűnt a hátsó helyiségben. Valószínűleg vége a műszakjának.

Enyhe remegést éreztem a gyomromban. És hiába is próbáltam másra fogni. Amit éreztem, nem más volt, mint csalódottság.

Majdnem egy teljes évig sikeresen tartottam a távolságot Isabellától, a görög mitológiát pedig elég jól ismertem ahhoz, hogy tudjam, milyen szörnyű sors vár azokra a tengerészekre, akik meghallják a szirének csábító énekét. A legrosszabb dolog, amit ebben a pillanatban tehettem, az az, hogy utánamegyek. De hát…

Eperízű gin-tonik. A vendégem vagy. Nagyon úgy nézel ki, mint akire ráfér.

Bassza meg!

– Bocs, hogy ilyen gyorsan lelépek, de eszembe jutott egy sürgős ügy, amit még muszáj elintéznem – pattantam fel, és felkaptam a zakómat. – Majd még dumálunk, oké? A vendégem voltál.

– Persze. Amikor csak akarod… – mondta Dominic, akit egyáltalán nem hatott meg a hirtelen távozásom. Fel se nézett a telefonjából. – Sok szerencsét a holnapi bejelentéshez.

Egy darabig még hallottam a hátam mögött, ahogy megint az öngyújtójával játszik, de aztán a hang beleveszett a terem morajába. Amikor kiléptem a folyosóra, már csak a saját lépteim zaja kísért tovább.

Nem igazán tudtam, mi lesz, ha utolérem Isabellát. Közös ismeretségeink ellenére – a legjobb barátnője Vivian, azaz Dante felesége –, közvetlenül nem állunk úgy kapcsolatban egymással. De ez a hír a közelgő vezérigazgatói pozícióról valahogy kibillentett az egyensúlyomból, akárcsak a váratlan figyelmessége azzal az itallal.

Nem voltam hozzászokva, hogy az emberektől úgy kapjak valamit, hogy semmit nem várnak érte cserébe.

Kegyetlen mosoly ült ki az arcomra. Mit is árul el ez az életemről, hogy az estém fénypontja az, amikor egy alkalmi ismerősöm meghív egy italra?

Komótos léptekkel haladtam fel a lépcsőn, a szívem egyenletesen vert, pedig egy belső hang egyre sürgetőbben kérte, hogy azonnal forduljak vissza és rohanjak a másik irányba.

Csak a megérzésemre hallgattam. Lehet, hogy nincs is itt, nekem meg aztán tényleg semmi okom rá, hogy itt keresgéljem, de a szokásos visszafogottságomat most háttérbe szorította ez az ismeretlen sürgető érzés. Muszáj volt kezdenem valamit ezzel a frusztráló vágyakozással, és ha már azt képtelen voltam kideríteni, mi történik az anyámmal, akkor legalább arra keressek magyarázatot, hogy bennem mi zajlik. Mi van Isabellában, ami ennyire megfog engem? Lehet, hogy ma este erre a kérdésre könnyebben megtalálom a választ.

Anyámmal beszéltem külön is a konferenciahívás után, és megnyugtatott, hogy minden rendben vele. Nem beteg, nem haldoklik, nem is zsarolja senki. Egyszerűen csak úgy érzi, eljött a változás ideje.

Bárki más esetében kételkedtem volna ebben, de anyám nem az a szeszélyes típus. Mindig megfontoltan cselekszik. Bár ez a lépés most egyáltalán nem vallott rá. Viszont azt is láttam, hogy nem hazudik. Elég jól ismerem, hogy észrevegyem, ha titkol valamit, de most nem láttam rajta semmi gyanúsat.

Merengve ráncoltam a homlokomat. Ez valahogy akkor sem áll össze.

Ha nem az egészségi állapota miatt, és nem is zsarolják, akkor ugyan mi lehet a háttérben? Nézeteltérés a felügyelőbizottsággal? Egyik napról a másikra elege lett abból, hogy egy több milliárd dolláros vállalatot irányít már évtizedek óta? Egy földönkívüli vette át az irányítást felette?

Annyira elmerültem a gondolataimban, hogy észre sem vettem a zongora lágy hangjait, csak amikor már ott álltam az ajtónál, amely mögül a zene kiszűrődött.

Szóval itt van.

A szívverésem is elakadt egy pillanatra, de olyan gyorsan és könnyedén állt helyre, hogy szinte fel sem tűnt. Borongós hangulatomat felváltotta a kíváncsiság, majd a csodálkozás, ahogy a hangok megtalálták helyüket az emlékeimben.

Beethoventől játszotta a Hammerklaviert, az egyik legnehezebb zongoraszonátát. És milyen jól!

A döbbenettől szinte levegőt is alig kaptam.

Nem sokszor volt szerencsém hallani a Hammerklaviert a megfelelő tempóban, és hogy Isabella ilyen művészi szinten zongorázik, egy pillanat alatt eloszlatta minden kételyemet.

Ezt egyszerűen látnom kell.

Pillanatnyi tétovázás után megfogtam a kilincset, lenyomtam, és beléptem.

3. FEJEZET

Kai

A zongoraterem ugyanolyan pompás volt, mint bármelyik másik a klubban, földig érő, fényűző bársonyfüggönyökkel és drapériákkal, az arany gyertyatartók szelíden világították meg a sötétrózsaszín falakat. A színpad közepén egy pompás Steinway állt, csiszolt, fekete íveit ezüstös kézzel simogatta a holdfény.

És ott ült előtte Isabella, nekem háttal, az ujjai pedig olyan sebességgel jártak a billentyűkön, hogy nézni is szédítő volt. Épp ekkor kezdte meg a szonáta utolsó tételét.

Egy merész trilla jelezte az első téma kezdetét, amely a következő kétszázvalahány páratlan ütem során variálódott, megnyúlt, és a feje tetejére fordult. Aztán csend lett, mielőtt a második téma felcsendült.

Puha, kísérteties, méltóságteljes…

Mígnem aztán az első téma ismét visszaköszönt, rohanó hangjai olyan erővel söpörtek végig a másikon, hogy az nem maradhatott életben. Majd a két téma egymás köré csavarodott, temperamentumuk homlokegyenest ellentétes, mégis megmagyarázhatatlanul szép volt, ahogy összekapcsolódnak, egyre magasabbra és magasabbra és magasabbra törve…

Végül jött a zuhanás, a párhuzamos skála szabadesése, majd a kettős trillák és az oktávugrások a nagy fináléban.

Dermedten bámultam, a pulzusom az egekbe szökött, pusztán attól, hogy a lehetetlennek voltam szem- és fültanúja.

Ezt a szonátát már én is játszottam. Rengetegszer. De soha, egyetlenegyszer sem szólt így. Az utolsó tételben az embert szinte fojtogatja a bánat, érzelmileg annyira megterhelő, hogy arról mindenki csak szuperlatívuszokban tud beszélni. De Isabella keze alatt inkább felemelő volt, már-már örömteli.

Noha a technikája nem volt tökéletes. Egyes hangokra túl sok karsúlyt helyezett, másutt lyukas volt a hang, és nem mindig tudta az egyes dallamokat éneklő hangon játszani. Ennek ellenére tényleg véghez vitte a lehetetlent.

A fájdalmat képes volt reménnyé változtatni.

Az utolsó hang lélegzetvisszafojtva csengett még a levegőben, aztán elhalt, és csend borult a teremre.

A varázslat, amely fogva tartott, repedezni kezdett. Újra megtelt a tüdőm levegővel, de amikor megszólaltam, a hangom valahogy durvábbnak hatott, mint máskor.

– Lenyűgöző.

Isabella láthatóan összerezzent még mielőtt az utolsó szótag elhagyta a szám. Hátrafordult, és riadt szemekkel bámult rám. Amikor felismert, kicsit megnyugodott, de egy másodperccel később újra megfeszült a teste.

– Mit keresel itt?

Vidám mosoly remegett az ajkamon.

– Ezt inkább én kérdezhetném tőled.

Nem fedtem fel előtte, hogy tudtam, már hónapok óta feljár titokban a zongoraterembe. Egyszer véletlenül megláttam, amikor sokáig itt maradtam a könyvtárban, és pont akkor léptem ki a folyosóra, amikor bűnbánó arccal becsukta maga mögött az ajtót. Ő nem látott meg, de azóta többször is hallottam játszani. A könyvtár közvetlenül a zongoraterem mellett van. Ha a válaszfal közelében ültem, hallottam a dallamokat a másik oldalról. Furcsán megnyugtató aláfestésként szolgáltak a munkámhoz.

De ma estig nem hallottam tőle ilyen komoly művet, mint a Hammerklavier.

– Nyitvatartási idő után mi is használhatjuk a szobát, ha nincs itt más – mondta Isabella az állát kicsit dacosan felszegve. – Azaz például most is – tette hozzá tétován, a szemöldökét V-alakban összehúzva.

Már épp fel akart állni, de én hevesen csóváltam a fejem.

– Ne, ne! Maradj csak! Mármint, ha nincs más terved az éjszakára – tettem hozzá vigyorogva. – Úgy hallom, manapság a neongörkorcsolyás partik nagyon adják.

Az arca bíborszínre váltott, de megint felszegte az állát, és méltóságteljesen pillantott rám.

– Udvariatlanság kihallgatni mások beszélgetését. Ezt nem tanították meg neked a bentlakásos magániskolában?

– Au contraire, ott szinte virtusnak számít mások beszélgetéseinek kihallgatása. De ami az indirekt vádat illeti, nem tudom, mire gondolsz – mondtam szelíden. – Én csak megemlítettem, hogy manapság mi a trendi az éjszakában.

Az eszem azt súgta, hogy ne kerüljek a szükségesnél közelebb Isabellához. Hiszen ez így egyáltalán nem volt helyénvaló, tekintve a munkáját, illetve az én pozíciómat a klubnál. Volt egy olyan nyugtalanító érzésem, hogy ez az egész már most roppant veszélyes – ha nem is fizikailag, hanem valahogy másképp, de ennél pontosabban nem tudtam megfogalmazni magamban.

Ahelyett viszont, hogy szépen távoztam volna, ahogy a józan ész diktálta, odaléptem hozzá, és a zongora elefántcsont billentyűin lejátszottam egy futamot. A hangszer még mindig meleg volt az ujjai érintésétől.

Ő kicsit elernyedt a széken, de a szeme éber maradt, ahogy végignézett rajtam.

– Bocs, de valahogy nem bírlak elképzelni egy éjszakai klubban, pláne nem egy ilyen neonosban.

– Nem feltétlenül kell részt vennem valamiben ahhoz, hogy értsem. – Azzal megszólaltattam egy moll akkordot, mintegy jelezvén, hogy témát akarok váltani. – Csodálatosan zongoráztál. Nem sokan tudják így eljátszani a Hammerklaviert…

– De? Csak? Viszont?

– Viszont a második téma eleje kicsit agresszív volt. Annak inkább könnyedebbnek, visszafogottabbnak kell lennie. – Ez egyáltalán nem sértés akart lenni, csak objektív értékelés.

Isabella felvonta a szemöldökét.

– Mert neked jobban megy?

A pulzusom megugrott, és egy ismerős lángot éreztem pislákolni a mellkasomban. A hangja valahol a huncutság és a provokálás határmezsgyéjén mozgott, de nekem ennyi is elég volt ahhoz, hogy elszabadítsa bennem a versenyszellemet.

– Szabad? – bólintottam a zongoraszékre.

Felállt. Én leültem a helyére, és beállítottam a megfelelő magasságot. Majd ismét megérintettem a billentyűket, ezúttal elmélyültebben. Csak a második tételt játszottam, de a Hammerklaviert már gyerekkorom óta gyakoroltam, ugyanis annak idején folyton azzal nyaggattam a zongoratanáromat, hogy ugorjuk át a könnyű darabokat, és inkább a bonyolultabb művekkel foglalkozzunk. Nehezebb volt elkezdeni így az első tétel nélkül, de az izommemória segített.

A szonátát bravúrosan fejeztem be, és elégedetten mosolyogtam hozzá.

– Hm – mondta Isabella szinte közönyösen. – Az enyém jobb volt.

– Hogy micsoda? – kaptam fel a fejem.

– Sajnálom – vonta meg a vállát. – Ügyes zongorista vagy, de valami hiányzik belőled.

Az érzés annyira szokatlan volt számomra és annyira váratlan is, hogy csak bámulni bírtam, a szavaim valahol elvesztek a csodálkozás és a felháborodás között.

– Valami hiányzik – ismételtem, mert annyira ledöbbentem, hogy képtelen voltam egy értelmes gondolatot kinyögni.

Oxfordban és Cambridge-ben is osztályelsőként végeztem, kiválóan teniszezek, hét nyelven beszélek. Tizennyolc éves koromban alapítottam egy jótékonysági szervezetet az elmaradottabb régiókban élő művészek megsegítésére, és a legjobb úton haladok afelé, hogy én legyek a legfiatalabb a világ legnagyobb 500 vállalatát irányító vezérigazgatók sorában.

Harminckét földi évem alatt eddig még soha senki nem mondta azt nekem, hogy valami hiányzik.

Amúgy a legrosszabb az egészben, hogy ha kicsit jobban belegondoltam, igaza volt.

Tény, hogy az én technikám felülmúlta az övét. Minden hangot pontosan játszottam, de a darab valahogy nem élt, nem lélegzett. Az érzelmeknek az az áradása, amely az ő előadását fémjelezte, nálam nem volt meg, csak valami steril szépség maradt utána.

Azelőtt, amikor egyedül játszottam, ez nekem még soha nem tűnt fel, de most, hogy az övé után hallottam az enyémet, tagadhatatlan volt a különbség.

Az állkapcsom megfeszült. Megszoktam, hogy mindenben én vagyok a legjobb. És az a felismerés, hogy ez nyilvánvalóan nem igaz, legalábbis e darab előadását illetően, érzékenyen érintett.

– Szerinted pontosan mi az, ami hiányzik? – kérdeztem nyugodt hangon, annak ellenére, hogy milyen gondolatok árasztották el az agyamat.

Nem elfelejteni: amíg ez nincs rendbe téve, addig nincs teniszezés Dominickal, helyette zongorázás van. Soha nem szoktam megelégedni semmivel, ami nem tökéletes, ebben sem fogok kivételt tenni.

Isabella arcán kis gödröcskék jelentek meg. Úgy tűnt, örömét leli az elégedetlenségemben, amin alapból fel kellett volna húznom magam, ehelyett a vigyorgása kis híján belőlem is kihúzott egy mosolyt, de aztán gyorsan erőt vettem magamon.

– Látod, az, hogy nem tudod, mi a probléma, az a legnagyobb probléma – mondta, és már indult is az ajtó felé. – De majd rájössz.

– Várj! – pattantam fel, és gondolkodás nélkül elkaptam a kezét.

Megdermedtünk, mindketten arra a pontra fókuszáltunk, ahol a kezem átfogta a csuklóját. A bőre puha volt, és a pulzusa nagyjából ugyanúgy az egekbe szökött, mint az enyém.

A súlyos, feszült csend úgy nőtt körülöttünk, mint egy gomba. Alapból nagyra tartom a tudományt, és nem hiszek semmiben, ami képes lenne rácáfolni a fizika törvényeire, de akkor és ott meg mertem volna esküdni, hogy az idő lelassult, mintha a másodpercek melaszba hullottak volna.

Isabella nyelt egy nagyot. Apró mozdulat volt ez, de ahhoz épp elég, hogy a törvények ismét hatályba lépjenek, és az elmém visszavegye az irányítást.

Az idő felgyorsult a szokásos tempóra, és olyan hirtelen engedtem el a kezét, mint ahogy az imént megragadtam.

– Elnézést kérek! – mondtam feszült hangon. És igyekeztem nem figyelni a tenyerem bizsergésére.

– Semmi baj – érintette meg Isabella a csuklóját zavart arckifejezéssel. – De nem mondták még neked, hogy úgy beszélsz, mint valami statiszta a Downton Abbey-ben?

A kérdés valahogy annyira szürreálisnak tűnt, hogy beletelt egy jó másodpercbe, mire felfogtam.

– Hogy mi… micsoda?

– Mint egy statiszta a Downton Abbey-ben. Tudod, az a sorozat… Brit arisztokraták úgy száz évvel ezelőtt…

– Igen, ismerem. – Azért én sem barlangban élek.

– Oké, csak hát sosem lehet tudni… – Isabella újabb tündöklő mosolyt villantott felém. – Szerintem néha rád férne egy kis lazulás. Talán a zongorajátékodnak is jót tenne.

Aznap este másodszor hagytak cserben a szavak.

Még akkor is csak álltam a hangszer mellett némán, és próbáltam rájönni, hogy tudott ilyen furán alakulni ez az este, amikor az ajtó már becsukódott mögötte.

Már hazafelé tartottam, amikor rádöbbentem, hogy egyetlenegyszer sem gondoltam a vezérigazgatói pozícióra, meg erre az egész fura időzítésre, amióta meghallottam Isabella játékát a zongorateremben.

4. FEJEZET

Isabella

Anya a minap kérdezett felőled – mondta Gabriel. – Évente csak egyszer jössz haza, és aggódik, hogy mit
művelsz te ott Manhattanben…

A homlokomat ráncoltam, és csak bámultam magam előtt a félig üres oldalt, miközben a bátyám folytatta a panaszkodást. Tudtam, hogy nem kellett volna felvennem. Kaliforniában még csak hajnali hat óra van, de ő ugyanolyan pörgős és összeszedett, mint mindig. Gondolom, most is a futógépen tolja, közben híreket olvas, e-maileket válaszol meg, és issza valamelyik förtelmes antioxidáns turmixát.

Én meg már arra is büszke voltam, hogy kilenc előtt kikecmeregtem az ágyból. Nem aludtam valami jól, a tegnap esti találkozás Kaijal nyomot hagyott bennem, de gondoltam, ez a furcsa élmény esetleg segíthet, hogy néhány mondatot odabiggyesszek a kéziratomhoz.

Hát, ez sem jött be.

Az erotikus thrillerem egy gazdag ügyvéd és egy naiv pincérnő halálos viszonyáról valahogy csak nem akart normálisan összeállni a fejemben. Megvolt a cselekmény, megvoltak a szereplők, de legyek átkozott, szavak nélkül ez így nulla.

És hogy még rosszabb legyen, a bátyám csak nyomta tovább a sódert:

– Figyelsz te rám? – Hangjában ugyanannyi volt a keserűség, mint a rosszallás.

A laptopom melege átszivárgott a nadrágomon és behatolt a bőröm alá, de alig vettem észre. Annyira azzal voltam elfoglalva, hogy valahogy kitöltsem azt a sok üres helyet a képernyőn, de úgy, hogy közben ne kelljen több szót leírnom.

– Persze! – mondtam, közben kijelöltem a teljes szöveget, és harminchatosra emeltem a betűméretet. Na, így már jobb. Az oldal egyből nem tűnt olyan üresnek. – Épp ott tartottál, hogy konzultáltál egy orvossal a humorérzék-implantátumról. És ugyan még csak kísérleti fázisban van a dolog, de nálad annyira kritikus a helyzet, hogy…

– Vicces! – A legidősebb bátyám szerintem még az életében nem talált semmit igazán viccesnek, ezért is kellett volna neki egy humorérzék-beültetés. – Komolyan mondom, Isa! Aggódunk érted. Hány éve már, hogy New Yorkba költöztél, de még mindig egy patkányfészekben laksz, piákat szolgálsz fel valami kocsmában…

– A Valhalla Klub nem kocsma! – tiltakoztam. Hat állásinterjún kellett átmennem, hogy felvegyenek a bárba. Nem fogom hagyni, hogy Gabriel nekem itt semmibe vegye ezt a teljesítményt. – Amúgy meg a lakásom nem patkányfészek, tudod jól, hogy óriáskígyót tartok.

Védelmező pillantást vetettem Monty kis viváriumára, ahol összegömbölyödve aludta az igazak álmát. Persze, neki könnyű. Őt nem hívogatja a bátyja, és nem is kell görcsölnie azon, hogy elbénázza az életét.

– …és még mindig ugyanazon az egy könyvön dolgozol – folytatta Gabriel, mintha meg sem hallotta volna, amit mondtam. – Figyu, mi megértjük, hogy most azt hiszed, író akarsz lenni, de talán itt lenne már az ideje kicsit átgondolni ezt az egészet. Gyere haza, aztán itt nyugiban kitalálhatsz valami mást. A cégnél is elkelne a segítséged.

Haza? A családi vállalkozásba? Csak a holttestemen át.

Mély keserűséget éreztem a torkomban, ahogy csak egy pillanatra is elképzeltem, hogy valami nyomorult kis lyukban töltöm a napjaimat. Tény, hogy nem sokat haladtam a kéziratommal, de ha elfogadnám Gabriel „megoldását”, az azt jelentené, hogy végképp feladtam az álmaimat.

A könyv ötlete két évvel ezelőtt villant be, amikor ott ücsörögtem a Washington Square Parkban, és bámultam az embereket. Fültanúja lettem egy heves vitának egy férfi és egy fiatalabb nő között, aki nyilvánvalóan nem a fickó felesége volt. A képzeletem pedig egyből elragadott. A történet a legapróbb részletekig kirajzolódott a fejemben, úgyhogy egyből el is mondtam fűnek-fának a nagy tervemet, hogy thrillert fogok írni.

Másnap mindjárt vettem is egy zsír új laptopot, és nekiláttam az írásnak. A szavak csak úgy dőltek belőlem. De a végeredmény korántsem volt olyan remekbe szabott, mint ahogy elképzeltem. Amit a képernyőn láttam, egyáltalán nem gyémánt volt, inkább csak néhány fekete széndarab. Úgyhogy töröltem is az egészet.

Maradt tehát a nagy büdös semmi.

– Nemcsak hiszem, hogy író akarok lenni. Én tényleg író akarok lenni – mondtam. – Csak most még a tervezés fázisában vagyok a sztorival.

Oké, most rohadtul nem ment az írás, de azért volt abban valami különleges, ahogy új világokat alkottam, és teljesen elvesztem bennük. A könyvek évek óta szolgáltak menedékként számomra, és tuti, hogy egyszer ki fogom adni a saját regényemet is. És rohadtul nem fogom feladni ezt az álmomat csak azért, hogy valami irodai droid legyen belőlem.

– Ja, mint ahogy táncos, utazási ügynök és televíziós műsorvezető is akartál lenni? – A rosszallás most már egyértelműen felülkerekedett Gabriel hangjában. – Figyu, nem most nyomták a kezedbe a diplomádat. Huszonnyolc éves vagy. Szerintem némi iránymutatásra lenne szükséged.

A keserűség száraz, savanyú iszappá sűrűsödött.

Némi iránymutatásra lenne szükséged.

Ja, persze, ő könnyen beszél. Aki már a gimiben is tudta, mit akar. Ahogy a többi tesóm is. Én voltam az egyetlen Valencia, aki céltalanul hánykódott az iskola utáni vizeken, míg a család többi tagja ezerrel építette a karrierjét.

Az üzletember, a művész, a professzor, a mérnök… meg én, aki csak pofázik. Elegem volt abból, hogy nekem semmi nem jön össze, abból meg aztán végképp, hogy Gabrielnek van igaza.

– Nem kell nekem iránymutatás. Egyébként meg… – Ki ne mondd! Nehogy kimondd. Ne! – ….már majdnem kész vagyok vele. – A hazugság úgy tört ki belőlem, hogy esélyem sem volt megállítani.

– Valóban?

Csak ő volt képes egyetlen szóba annyi kételyt sűríteni, hogy az valami teljesen más jelentést kapjon: Hazudsz?

Az igazi, ki nem mondott kérdés ott tekergett a vonalban, és egymás után világított rá az iménti kijelentésem gyenge pontjaira. Amiből ugyebár volt bőven. Tulajdonképpen az egész egyetlen nagy gyenge pont volt, mert ami azt illeti, közelebb álltam ahhoz, hogy felállítsak egy kolóniát a Marson, mintsem hogy belátható időn belül befejezzem a könyvet. De most már késő volt. Magamat szorítottam sarokba, és innen csak egy út vezet kifelé: előre.

– Igen – köszörültem meg a torkom. – Vivian esküvőjén megvolt az áttörés. Tudod, Olaszország, meg minden. Annyira, szóval, hát inspiráló volt.

Mondjuk, az egyetlen dolog, amire inspirált, az a pezsgővedelés volt, meg az azt követő másnaposság, de ezt inkább megtartottam magamnak.

– Nagyszerű! – mondta Gabriel. – Akkor szívesen elolvasnánk. Anya születésnapja négy hónap múlva lesz. Majd hozd el a kéziratot is az ünnepségre!

Egy egész hegyomlás indult meg bennem, és a sziklák ott gyülekeztek a gyomromban.

– Arról szó sem lehet. Ez egy erotikus thriller, Gabe! Tudod, tele van szexszel.

– Tudom, mint jelent az erotikus thriller. De mi a családod vagyunk. Csak segíteni szeretnénk.

– De, hát…

– Isabella! – Gabriel most ugyanolyan hangon beszélt, mint amikor kiskorunkban játszotta a főnököt. – Erről nem nyitok vitát.

Olyan erősen szorítottam a telefonomat, hogy a borítás kis híján megrepedt.

Ez már ultimátum volt. Tudta ő is, tudtam én is, és egyikünk sem volt hajlandó engedni.

– Rendben! – próbáltam egy kis durcát belevinni a hangomba. – De nekem aztán ne nyavalyogj, ha utána a sokktól legalább öt évig nem bírsz a szemembe nézni!

– Vállalom a kockázatot – mondta félreérthetetlenül figyelmeztető felhanggal. – De ha valamilyen oknál fogva addig mégsem tudnád megírni, akkor leülünk, és komolyan elbeszélgetünk.

Apánk halála után Gabriel vette át a családfői szerepet anyánk mellett. Ő vigyázott a testvéreimre és rám, amíg anyánk dolgozott: eljött értünk a suliba, időpontot kért az orvoshoz, vacsorát főzött. Azóta már mind felnőttünk, és ez a főnökösködés a részéről most már kezdett nagyon fárasztó lenni, ahogy anyánk még több családfenntartói feladatot ruházott rá.

– Ezt nem teheted… – csikorgattam a fogamat.

– Most mennem kell, mert ma korán lesz egy megbeszélésem. Majd dumálunk. Februárban találkozunk. – Azzal ki is nyomott, de az alig leplezett fenyegetés még sokáig visszhangzott a fülemben.

A pánik gombóccá állt össze a torkomban. Odébb löktem a telefonomat, és próbáltam normálisan lélegezni a szorító érzés ellenére.

Ez a szemét Gabriel! Az tuti, hogy már most a könyvemről tart kiselőadást az egész családnak. Ha ezek után üres kézzel állítok be hozzájuk, az egész banda nekem esik. Anyám meg lesz döbbenve, nagyanyám is rosszallóan csóválja majd a fejét, de ami a legborzasztóbb, nézhetem Gabriel önelégült képét.

Tudtam én, hogy ez nem fog menni neked.

Iránymutatásra van szükséged.

Mikor szeded már össze magad, Isabella?

Huszonnyolc éves vagy.

Ha nekünk, többieknek sikerült, neked miért nem megy?

A fantomvádak ott tobzódtak a torkomban elzárva az oxigén útját.

Négy hónap. Négy hónapom van, hogy a valhallás melóm mellett megküzdjek ezzel a rohadt alkotói válsággal, különben az egész családom Gabrielnek ad majd igazat, mondván, hogy csak álmodozni tudok, de igazából csak egy nagy nulla vagyok.

Már eddig is tök gáz volt minden évben úgy hazamenni, hogy semmi érdemlegeset nem tudtam felmutatni, mire vittem abban a híres New Yorkban. Inkább bele sem akartam gondolni, milyen lesz majd látni mindegyikük arcán a csalódottságot.

Minden oké. Menni fog.

Nyolcvanezer szó február elejéig. Azért az hozható, nem?

Egy pillanat erejéig megengedtem magamnak a reménykedést, és valóban elhittem, hogy az új énem igenis képes lesz rá.

Aztán hangosan felnyögtem, és a tenyeremet a lehunyt szememre nyomtam. De hiába. Így is csak egy halom üres oldalt láttam magam előtt.

– Ezt rendesen beszoptam.

5. FEJEZET

Kai

Rideg pillantással méregettem a velem szemben ülő alakot.

Előző nap bombaként robbant a hír a vezérigazgatói poszton várható személyi változásról, aztán meg jött ez a furcsa dolog Isabellával, úgyhogy azt reméltem, most már lesz egy nyugis napom az irodában, de a reményeimnek mindjárt búcsút is inthettem, amikor Tobias Foster bejelentés nélkül becsörtetett az irodámba.

Csillogó, vadiúj Zegna öltöny volt rajta, a csuklóján pedig egy még csillogóbb Rolex virított, és a szokásos önelégült vigyorral tekintgetett körbe.

– Szép kis irodád van – mondta. – Persze egy Youngnak így is dukál.

Nem kellett hangosan kimondania, tudtam olvasni a sorok között:

Nekem a teljesítményem miatt van saját irodám. Te csak beleszülettél a tiédbe.

Csakhogy ez egyáltalán nem igaz. Lehet, hogy Young vagyok, de attól még én is ugyanúgy a szamárlétra alján kezdtem, mint bárki más.

– Biztos vagyok benne, hogy a tiéd is van ilyen szép – pillantottam szívélyes mosollyal az órámra. A figyelmét ez nem kerülte el, reméltem, hogy érti a mögöttes célzást is. – Mit tehetek érted, Tobias?

A Young Corporation európai részlegének vezetőjeként ő volt a legnagyobb ellenfelem a vezérigazgatói pozícióért vívott csatában, ezért kivételt tettem az előzetes bejelentés nélkül érkező látogatókra vonatkozó szabályom alól, és beengedtem az irodámba.

Amit rögtön meg is bántam.

Tobias a legrosszabb fajtából való alkalmazott. Aki jó a munkájában, de annyira nyers és irritáló, hogy az ember azt kívánja, bárcsak ne lenne ilyen jó, mert akkor nyugodtan ki lehetne rúgni a francba. Amúgy a szakmai hozzáértését tényleg nagyra értékeltem, de egy hajszálnyira volt attól, hogy úgy nyomjam le a torkán a saját lábát, hogy a világ legjobb sebésze se tudja kioperálni onnan.

– Csak gondoltam, tiszteletemet teszem nálad – igazgatta az asztalomon a kristály papírnehezéket. – Van egy sor találkozóm most a városban. Biztosan te is tudsz róluk. Tudod, az európai divízió irtómód hasít, úgyhogy Richard meghívott vacsorára a Peter Lugerbe – nevetett hangosan.

Richard Chu volt a Young Corporation felügyelőbizottságában a korelnök, egy vaskalapos őskövület, legalábbis ami az újításokhoz való hozzáállását illeti. Magam is nemegyszer kerültem szembe vele a vállalat lehetséges jövőjével kapcsolatban, de bármekkora zseninek is tartja magát, attól még neki is csak egy szavazata van a bizottságban.

– Nem vagyok meglepve. Richard előszeretettel tölt időt bizonyos emberek társaságában. – Mármint az olyanokéban, akik úgy nyalják a seggét, mintha aranyból lenne. Tobias arcáról lefagyott a mosoly. – Talán nem is ártana, ha indulnál. Ilyenkor eléggé be tud dugulni a város. Kérjek neked egy kocsit?

És már nyúltam is a telefonért.

– Nem kell! – tette le a papírnehezéket, és metsző pillantást vetett rám. Az iménti megjátszott tiszteletnek immár nyoma sem volt az arcán. – Megszoktam, hogy magam intézem a dolgaimat. Persze a te életed bizonyára sokkal könnyebb. Neked annyi is elég, ha a következő négy hónapban nem baszol el semmit, és máris tiéd a vezérigazgatói szék.

Nem kaptam be a csalit. Tobias felőlem aztán pofázhat, amit csak akar, én attól még piszok jó vagyok a munkámban, és ezzel ő ugyanúgy tisztában volt, mint én.

– Több mint harminc éven át nem basztam el – mondtam kedélyesen. – Ezen a közeljövőben sem áll szándékomban változtatni.

A megjátszott nyájasság megint úgy ült ki az arcára, mint amikor elhúzzák a függönyt az ablak előtt.

– Az lehet, de tudod, mindent el kell kezdeni egyszer. – A mosolya olajosabb volt, mint egy gyorséttermi konyha. – Pár hét múlva találkozunk a vezetői elvonuláson. És Kai… Győzzön a jobbik!

Közönyös vigyorral válaszoltam a mosolyára. Még jó, hogy mindig én szoktam győzni.

Miután Tobias távozott, az előző negyedév pénzügyi jelentéseit néztem át, immár másodszor. A nyomtatott sajtó bevétele tizenegy százalékkal csökkent, az online bevételek kilenc egész két tized százalékkal emelkedtek. Nem mondanám, hogy pompás, de még mindig jobb, mint a többi divízió számai, és biztosan rosszabb eredményünk lett volna, ha a felügyelőbizottság tiltakozása ellenére nem duplázom meg a digitális átállásra fordított költségkeretet.

Visító csengőhang szakított félbe.

Hangosan felnyögtem, amint megláttam a hívóazonosítót. Anyám csak akkor keresett munkaidőben, ha valami sürgős vagy kellemetlen dolgot akart közölni velem.

– Nagyszerű hírem van – vágott bele egyből szokás szerint. – Clarissa New Yorkba költözik.

Lázasan kutattam az emlékeim között.

– Clarissa… milyen Clarissa?

– Clarissa Teo! – hallottam, ahogy a magas sarkúja a márványpadlót veri. – Jaj, hát együtt nőttetek fel. Ne mondd, hogy elfelejtetted!

A lelki szemeim előtt egy rózsaszín tüllruhás kislány és egy nadrágtartós kisfiú képe jelent meg, majd újra felnyögtem.

– Anya, öt évvel fiatalabb nálam. Azt azért nem mondanám, hogy együtt nőttünk fel.

A Teo család tulajdonában van az Egyesült Királyság egyik legnagyobb kiskereskedelmi lánca. Édesanyámnak pedig Philippa Teo a legjobb barátnője, ráadásul a két családi kúria is egymás mellett áll London egyik exkluzív utcájában, a hírhedt Kensington Palace Gardensben.

– Jaj, hát ott laktak a szomszédban, és ugyanazokra az estélyekre jártunk – sorolta anyám. – Nálam ezt úgy mondják, hogy együtt nőttetek fel. De most komolyan, nem is örülsz neki, hogy Manhattanbe költözik?

– Hm… – Nagyjából annyira voltam lelkes, mint egy vádlott a bírósági tárgyaláson.

A két család jó viszonya ellenére valójában alig ismertem Clarissát. Gyerekként nem villanyozott fel a lehetőség, hogy egy nálam öt évvel fiatalabb lánnyal lógjak, felnőtt korunkban pedig már egy óceán választott el bennünket – én Cambridge-ben végeztem, ő a Harvardra járt. Mire visszament Londonba, én már New Yorkban laktam.

Annyira nem álltunk közel egymáshoz, hogy bármilyen szinten is érdekelt volna, mi van vele.

– Alig pár embert ismer New Yorkban – mondta anyám olyan negédesen, mintha ezernyi neonfény duruzsolta volna: hívd el randizni! – Mutasd meg neki a várost! Nemsokára lesz a Valhalla Klub őszi gálája. Igazán helyes kis pár lennétek.

A következő sóhaj már a torkomban volt, de sikeresen visszanyeltem.

– Szívesen meghívom valamikor egy ebédre, de még nem döntöttem el, hogy viszek-e magammal valakit a gálára.

– Ne feledd, hogy te Young vagy! – Anyám hangja hirtelen szigorúra váltott. – Aki ráadásul négy hónap múlva a világ legnagyobb médiavállalatának vezérigazgatója lehet. Azt hiszem, elég időt hagytam neked, hogy kiszórakozd magad, de lassan itt lenne az ideje, hogy megállapodj. A felügyelőbizottság tagjai nem nézik jó szemmel, ha egy vezetőnek kaotikus a magánélete.

– Bocs, de nem úgy volt, hogy az egyikük rajtakapta a feleségét, miközben a kertésszel hancúrozott a hitvesi ágyban? Nekem úgy tűnik, hogy a házasemberek magánélete sokkal kaotikusabb, mint egy agglegényé.

– Kai!

Kicsit megdörzsöltem a szám, és azon tűnődtem, hogy tudott így elcsesződni ez a nap is. Először Tobias, most meg az anyám. Mintha az egész univerzum összeesküdött volna ellenem.

– Nem azt mondtam, hogy kérd meg a kezét, bár szerintem jól járnál vele – mondta az anyám. – Clarissa gyönyörű, okos, jól nevelt és kulturált. Csodálatos feleség lenne belőle.

– Anya, ez nem a randivonal! Nem kell felsorolnod nekem a jó tulajdonságait – jelentem ki szárazon. – Mondtam, egyszer találkozom vele a kedvedért, oké?

Aztán bedobtam még pár megnyugtató frázist, majd kinyomtam a telefont.

A fejfájás ott lüktetett a halántékom mögött. Anyám próbálta elhitetni velem, hogy van választásom, de valójában azt várta tőlem, hogy a nem túl távoli jövőben vegyem feleségül Clarissát. Ahogy mindenki más is. Ha nem Clarissát, akkor valaki mást, aki pontosan olyan, mint ő: megfelelő családi háttér, megfelelő iskolák és megfelelő modor.

Randiztam már jó pár ilyen nővel. Nem azt mondom, hogy nem volt kellemes velük, de valami mindig hiányzott.

Aztán bevillant egy másik kép is: lila-fekete haj, csillogó szemek és szívből jövő, önfeledt nevetés.

Kihúztam magam, és gyorsan elhessegettem a gondolatot.

Próbáltam megint a munkámra összpontosítani, de azok a lila villanások folyton belerondítottak a képbe, míg végül feladtam, becsuktam a mappát, és felálltam az asztaltól.

Talán anyámnak van igaza. Mégis csak elvihetném Clarissát az őszi gálára. Attól, hogy az eddigi próbálkozások nem jöttek be, ez még összejöhet.

Márpedig nekem tényleg az a sorsom, hogy olyasvalakit vegyek feleségül, mint Clarissa Teo.

És nem olyasvalakit, aki egészen más mint ő.

– Ki a franc húzott fel ennyire? – dörzsölgette az állkapcsát Dante. – Úgy nekem estél, mintha Victor Black lennék.

– Mi van, nem bírod a gyűrődést? – ütöttem el tréfásan a kérdést, mintha nem is hallottam volna, hogy az egyik rivális médiacsoport szemét vezérét emlegeti. – Ha a házasság ilyen puhánnyá tett, csak szólj, és keresek magamnak új edzőpartnert.

A szeme szikrákat szórt, a haragja talán még a folyosót szegélyező márványoszlopokat is megolvasztotta volna.

Elnyomtam egy mosolyt. Amikor sikerült így felhúznom, az terápiás szempontból még többet adott, mint a heti egy bokszmeccsünk. Bár nem bántam volna, ha legalább egy kicsit megnehezíti a dolgomat. Elég a legapróbb kis célzás a házasságára, és rögtön visszatér a Vivian előtti énje.

Általában csütörtökönként szoktunk összecsapni a ringben, de a tegnapi hírek miatt megkértem, hogy ezen a héten hozzuk előbbre.

– Sok sikert! Amúgy is szívesebben tölteném az estéimet Vivvel. – Rövid szünet. – És kurvára nem vagyok puhány. A vége döntetlen lett.

Szokás szerint. Ezért is imádtam Dantéval bokszolni, ő tényleg kemény ellenfél, és pillanatok alatt felkorbácsolta bennem a versenyszellemet. Igazi felüdülés volt ez számomra egy olyan világban, amely tele volt könnyű győzelmekkel.

– Szóval még mindig tartanak a mézes hetek? – kérdeztem.

Dante és Vivian nemrég tértek vissza görögországi nászútjukról. Az a Dante, akit közel egy évtizede ismertem, soha nem maradt volna távol a munkájától két teljes hétig, de a felesége véghez vitte a lehetetlent. Valódi emberi lényt faragott belőle, akinek most már az irodán kívül is van élete.

Az arca ellágyult.

– Bizony ám, és most már örökre így is marad – mondta meglepő őszinteséggel. – De ha már itt tartunk, mi lesz ezzel a kis Clarissával?

Korábban már meséltem neki a vezérigazgatói dologról, meg az anyámmal folytatott beszélgetésről. Amint az várható volt, Dante nagyjából annyi együttérzést mutatott, mint egy kőszikla, de a világért ki nem hagyott volna egy alkalmat sem, amikor azzal húzhatott, hogy anyám folyton össze akar boronálni valakivel.

– Elviszem vacsorázni, ahogy megígértem. Aztán ki tudja? – Megálltam a bár bejáratánál. – Lehet, hogy ő lesz a nagy ő. Az is lehet, hogy egy hónap múlva már dupla randit nyomunk, méghozzá egymáshoz öltözve a Times Square-en.

– Előbb darálom le a fél karomat – nyögte Dante.

– Ha te mondod… – nyeltem vissza a nevetésemet. Bár rábeszélhetném Viviant, ő még arra is képes lenne rávenni, hogy meztelenül jódlizzon a Broadway és a Negyvenkettedik utca sarkán. De szerencséjére az egymáshoz öltözést, meg a Times Square-en randizást én is visszataszítónak találtam.

A bokszmeccsek után általában együtt iszogattunk, de ma kimentette magát, mondván, hogy a feleségével akarja tölteni az estét, úgyhogy egyedül léptem be a bárba.

Átsuhantam a helyiségen, ösztönösen azt reméltem, hogy meglátom a gödröcskéket és az ibolyaszínt, de csak Isabella szőke barátnőjét, és egy másik göndör, vörös hajú hölgyet láttam a bárpult mögött.

Letelepedtem egy üres székre, és kikértem a szokásos skót whiskymet a szőkétől. Teresa? Teagan? Tessa. Ez az, Tessa.

– Tessék! – csiripelte kedvesen, és letette elém az italt.

– Köszönöm – kortyoltam bele rögtön. – Melós estének tűnik. Más is be van osztva ma, vagy csak ketten vagytok?

– Á, soha nincs kettőnél több ember beosztva egy műszakba. – Tessa felvonta a szemöldökét. – Miért, keresel valakit?

– Ja, nem – ráztam a fejem –, csak kérdeztem.

Szerencsére egy másik vendég hamarosan elterelte a figyelmét, így nem forszírozta tovább a dolgot.

Fogtam az italomat, és a következő fél órában elbeszélgettem kicsit más tagokkal, begyűjtöttem pár infót. Hiába, még mindig az alkohol oldja meg legjobban az emberek nyelvét. Nálam épp ezért volt kőbe vésve, hogy nyilvános helyen háromnál többet soha nem iszom. De ma valahogy nem tudtam koncentrálni a hírekre. A gondolataim folyton abba a bizonyos másik, emeleti terembe kalandoztak.

Na, nem Isabella miatt. Ugyan! Csak marhára zavart, hogy tényleg ő játszotta jobban a darabot, ez nem maradhat így.

Még tíz percig ténferegtem a bárban, aztán nem bírtam tovább. Elbúcsúztam az egyik befektetési cég vezérétől, akivel addig társalogtam, majd kiosontam az oldalsó ajtón, és felmentem a lépcsőn.

Ma nem hallottam zenét a folyosón. A csalódottsághoz kísértetiesen hasonlító érzés futott át a lelkemen, de gyorsan leráztam magamról.

Már épp nyúltam a kilincsért, amikor az ajtó hirtelen kivágódott.

És valami – illetve valaki – alacsony és puha belém csapódott, én pedig ösztönösen megragadtam a derekát, hogy el ne essen.

Lepillantottam, rózsa- és vaníliaillat bódította az érzékeimet, mielőtt az agyam felfogta, hogy kit is tartok a karomban.

Selymes fekete haj. Napsütötte bőr. Hatalmas barna szempár, melyben ott csillogott a meglepetés, ahogy rám pillantott, és még valami más is, amitől hirtelen elöntötte a testemet a forróság.

Isabella.

6. FEJEZET

Isabella

Kai egyik kezét a derekamra tette, és erősen magához húzott. Mintha egy lángoszlophoz láncoltak volna. A forróság átszivárgott az ingemen, majd egyenest a vérembe hatolt. A bőröm kipirult, és bizseregni kezdett a hirtelen ólomsúlyként rám nehezedő egyenruhám alatt.

Tennem kellene valamit, bocsánatot kérni, hogy így belebotlottam (noha nem az én hibám volt), hátralépni kicsit, elrohanni a francba… de az agyam leblokkolt. Csak a testének megingathatatlan erejére bírtam koncentrálni, meg a szívem eszeveszett dobogására.

Kai lehajtotta az állát, a szeme az enyémre szegeződött. Nem volt rajta nyakkendő és zakó. Csak egy fehér ing feltűrt ujjakkal, és a felső gomb ki volt gombolva. Az ing olyan puha volt, és az illata olyan kellemes, hogy valami elképesztő vágyat éreztem, hogy az arcomat mélyen a mellkasába fúrjam. Vagy, ami még rosszabb, a számat a nyakához nyomjam, csak hogy megtudjam, az íze is annyira őrjítő-e, mint az illata.

Az ajkaim résnyire nyíltak, és kiszökött köztük a levegő. A bizsergés egyre erősödött, minden forró volt és nehéz, mintha napsütötte mézeshordóba estem volna.

Kai arca közönyös maradt ugyan, de láttam, ahogy nyelt egy nagyot.

Eszerint nemcsak én éreztem ezt az elektromos izzást közöttünk.

De ez a felismerés már elég erős volt ahhoz, hogy magamhoz térjek a transzból.

Mi a fenét művelek? Ez itt Kai, basszus! Száz (na jó, inkább kilencven) százalékban nem az esetem, és kétszáz százalékban nem az én pályám!

Eszemben sem volt az elődöm nyomdokaiba lépni, akit azért rúgtak ki, mert a főnökasszony rajtakapta, hogy leszopta az egyik klubtagot. Nem volt elég körültekintő, na! Most pedig feketelistára került, úgyhogy vagy száz kilométeres körzetben nem kap munkát egyetlen bárban sem.

A Valhalla nagyon szigorúan veszi a szabályokat – ahogy a kihágások következményeit is.

Egyébként pedig…

Emlékszel, mi lett a vége, amikor legutóbb olyasvalakivel jöttél össze, akivel nem kellett volna?

A gyomrom görcsbe rándult, de aztán a köd csak visszahúzódott annyira, hogy ki tudjak szabadulni az öleléséből. És bár rendesen ment a fűtés, Kai karjából kiszakadni olyan volt, mintha egy hangulatos, kis kandalló mellől léptem volna ki valami havas tájra.

Tiszta libabőr lett a karom, de lazán megdörzsöltem.

– Mi van, te követsz engem?

Egyszer összefutni vele itt fent még lehetett véletlen egybeesés, de kétszer? Az azért már kicsit gyanús. Pláne két egymást követő este.

Arra számítottam, hogy majd szokás szerint valami vicces beszólással üti el a dolgot, de nem, az arcán enyhe rózsaszín árnyalat jelent meg.

– Azt hittem, ezt már megbeszéltük. Klubtag vagyok, és egyszerűen csak igénybe veszem a ház szolgáltatásait – mondta hivatalos kimértséggel a hangjában.

– Korábban még soha nem használtad a zongoratermet.

Épp csak egy kicsit húzta fel a szemöldökét.

– És ezt te honnan tudod?

Az ösztöneim ezt súgták. Ha Kai rendszeresen felbukkanna itt, azt én tutira érezném. Mert ahová ő betette a lábát, ott valahogy megváltozott a tér.

– Megérzés – mondtam. – De örülök, hogy gyakrabban jössz. Rád fér a gyakorlás. – Elmosolyodtam, ahogy a szeme szikrákat hányt. – Egy nap talán még engem is utolérsz. – Sajnos nem kapta be a horgot.

– Ebben csak reménykedhetünk. Habár… – Az iménti szikrák elhalványultak. Mintha tűnődve mérlegelt volna valamit. – A tegnap este lehet véletlen is. Szövegelni azt tudsz, látom, de vajon mást is el tudnál játszani ugyanolyan jól?

Most ő volt az, aki belógatta a csalit, szavai úgy csillogtak, mint egy horogra akasztott keszeg.

Erre most nagyon nem kéne ráharapnom. Még rengeteget kell ma írnom – szánalmasan le vagyok maradva a napi háromezer szavas célkitűzésemtől –, amúgy meg ide csak azért szoktam felugrani a műszakom után, mert azt remélem, hátha ez majd beindítja a kreativitásomat. Arra nincs időm, hogy Kai burkolt kihívásainak is eleget tegyek.