A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Beneath These Chains (Beneath #3), 2015

Fordította
GOITEIN VERONIKA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete 1–3., 2018–2019

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn-sorozat 1–3., 2020–2021

Legenda-sorozat 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Forge-sorozat 1–3., 2022

Az álarc mögött (Tetováltak 1.), 2023

A tinta mögött (Tetováltak 2.), 2023

Copyright © 2015 by Meghan March LLC

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-07-5

Az utcán nőttem fel, úgyhogy tudom, hogy soha semmi nem annyira egyszerű, mint amilyennek látszik – főleg most nem, amikor ez a gazdag lány állást követel a zálogházamban. Ellenállhatatlanul csábító, és nem fogom elszalasztani.

Nagyon durva most az életem, de ami őt illeti, még ezt sem bánom. Mindkettőnknek megvannak a küzdelmei, és csak akkor lehet közös jövőnk, ha a múltat magunk mögött tudjuk hagyni.

Vajon lesz elég erőnk letépni a láncokat?

1. FEJEZET

Lord

Utálom, ha meglop valami szarházi. Ez egyébként vicces, mert gyerekkoromban csak akkor nem éheztem, ha loptam, zsebet metszettem vagy retikülökkel szaladtam el. Az íróasztalra könyököltem, és a kezem végigfutott a tüsire borotvált hajamon.

– A picsába, nagy kurva ám a karma!

– Karma? Az a ribanc, akit tegnap megdugtál? – Az irodai fotel bőrhuzata nyekergett, ahogy Mathieu magas, nyurga alakja beleereszkedett.

– Hányszor mondjam még, te kölyök, hogy a nőket nem nevezzük ribancoknak?

Mathieu nagyot sóhajtott. Akkor lépett be az életembe, amikor besétált a Chains zálogházba, és megpróbált elvenni egy gitárt, és elrohanni vele, én meg földhöz vágtam. Azóta is itt van. Őszintén szólva azért, mert nem volt más választása, mint vagy ledolgozni az árát az ellopni kívánt gitárnak, vagy húzni a zsarukhoz. Tisztára, mintha megelevenedett volna a múltam. Vigyorogtam, pedig inkább rá kellett volna ijesztenem a kölyökre. De nem végeztem rossz munkát, mert Mathieu úgy döntött, nem akar már tizenhét évesen priuszt szerezni. Hála az égnek! Két év telt el azóta, és mára a kölyök a jobbkezem.

Most már az enyém a Chains, és kiderült, hogy valaki lop tőlem. Nemcsak egyszerűen valaki, hanem egy alkalmazottam. Valaki, akiben meg kellene bíznom. Amikor a csaj szabadnapos volt, felszereltem egy kamerát, és máris megtérült az ára.

Megropogtattam a nyakamat. Utálok bárkit is kirúgni, mindig is utáltam. De most… még rosszabb lesz, mert könnyekre számítok. Vagy talán hisztire.

Felálltam, és az ajtóhoz sétáltam, csak a vállam fölött szóltam Mathieu-nek.

– Jobb, ha itt maradsz. Briannát kénytelen leszek seggbe rúgni.

– Komolyan? – Utánam nézett, de nem válaszoltam.

Ahányszor csak beléptem a boltba, mindig elöntött a büszkeség. Ez a büszkeség segített, hogy tisztességes, sőt, jövedelmező üzletet csináljak a zaciból. Legalábbis akkor jövedelmező, ha egyetlen alkalmazott sem nyúl a kasszába, és nem fölözi le a bankszámlát.

Brianna egy nagy, fekete filctollal a kezében, rágógumit rágcsálva, a póthaját csavargatva lapozgatott egy magazint – biztos hirdetéseket karikázott be. Olyan cuccokat, amiket a tőlem lopott pénzből akart megvenni. Az üzlet már üres volt, így kicsit könnyebbnek éreztem a dolgomat.

– Bree, beszélni akarok veled egy percet.

Felemelte a fejét, és csücsörítve rám nézett.

– Amennyit csak akarsz, főnök.

Gondolom, szexis pillantásnak szánta a kacsintást a feltűnő műszempillájával. Majdnem beszóltam, hogy ezt tartogassa valami olyan fickónak, akinek feláll tőle, de minek sértegessem, ha úgyis kirúgom? Amióta felvettem, sikertelenül próbál az ágyamba mászni. Hiba volt alkalmazni, ezt már akkor tudtam, amikor belépett a boltba, de egy barátomnak tettem szívességet azzal, hogy állást adtam a csajnak.

– Főnök, mondani akarsz valamit?

Csendesen néztem.

Abbahagyta a hajcsavargatást, rátette a filctollra a kupakot, hátradőlt, és az ölébe tette a kezét.

– Lord?

– Menj haza.

Bree sötét szeme tágra nyílt.

– Menjek haza? Most? Úgy érted, ma korábban végzek?

– Ne is gyere vissza. Szedd össze a cuccodat, és tűnés!

Bree kizökkent a kis ártatlan szerepből, keresztbe tette a karját, és rám meredt.

– Addig nem, amíg meg nem mondod, miért.

Két lépéssel a pénztárgépnél voltam, és a pultra tenyereltem.

– Állást adtam neked. Fizetést kaptál, még csak faszt se kellett szopnod érte. De ez nem volt elég, többet akartál, és ahelyett, hogy fizetésemelést kértél volna, úgy döntöttél, majd elintézed magadnak.

Elsápadt, kávészínű bőre egészen sárgára váltott.

– Hogy micsoda?

– Takarodj!

– Esküszöm, hogy én soha…

– Ne hazudj a pofámba! Ha akarod, megmutatom a biztonsági kamera felvételeit.

Megremegett az ajka. Ezzel nálam semmit nem fog elérni. Esélyt adtam neki, reméltem, hogy ez a lopás csak egyszeri botlás volt, de nem. Igencsak felbátorodott.

– Szükségem van a…

Nem hagytam tovább beszélni. Nem is próbált tagadni, nem mintha hittem volna neki. Mindketten tudtuk, hogy elkövette a lopást, semmi kedvem nem volt a magyarázkodását hallgatni. Nem is tudott róla, hogy már a második esélyt adtam neki, és ez többe került nekem, mint amennyi veszteséget megengedhettem magamnak.

– Szükségem volt valakire a boltban, aki nem basz át, és nem lop meg. Te erre nem voltál képes, úgyhogy ki vagy rúgva. Húzd el a csíkot!

– Na de…

– Nem érdekel, Bree. Nem érdekel, hacsak nem azt akarod mondani, hogy szépen visszateszed az összes lopott pénzt.

Haragosan fintorgott, és potyogni kezdtek a könnyei.

– Te ezt… nem érted.

– Nem hát. Kurvára nem értem. – Keresztbe fontam a karomat, és vártam. Amikor látta, hogy sírással nem megy semmire, felpattant, felkapta a pult mögül a nagy, lila táskáját, és kivonult.

– Itt prédikálsz nekem egy kis lóvé miatt, miközben valójában te lopod meg az embereket? Húsz dollárért veszed meg a cuccaikat! És akkor még neked áll feljebb?!

Egy kis lóvé? Annyit lopott, hogy egész jó használt autót vehet belőle, én meg túlságosan megbíztam benne, csak akkor kezdtem gyanakodni, amikor már nagyon nem stimmeltek a számok.

Bree a bolt elejénél sorakozó gitárok mellett lassított a tempóján, és gonoszul felcsillant a szeme.

Ezt nem teheti!

Dehogynem.

Megragadott egy gitárt, és teljes erőből az állványok felé ütött vele, pont akkor, amikor nyílt az ajtó. Valaki felsikoltott.

A francba! Ha megsérült egy vásárló…

Rávetettem magam Breere, kitéptem a kezéből a gitárt, mielőtt újra üthetett volna. Egy pillanatra felfigyeltem egy vörös hajzuhatagra, amikor a másik nő elugrott mellőlünk.

Bree küszködött, attól tartottam, a hosszú műkörmeivel kikaparja a szememet.

– Engedj el, te seggfej!

– Hoppá, főnök, intézem az ajtót! – Mathieu odaszaladt, és kinyitotta, én pedig kilöktem Breet a járdára.

– Ezt még megbánjátok! – sziszegte felénk. – Teszek róla!

A nyitott ajtóból halk nevetést hallottam.

– Abból, amit láttam, ezt erősen kétlem.

Bree kinyitotta a száját, hogy szitkozódjon, de belefojtottam a szót.

– Tűnj el! Soha többet nem akarlak látni errefelé!

Összehúzta a szemét, és megigazította a táskáját.

– Elmehetsz te a picsába, Lord! Azt hiszed, jobb vagy nálam? Lófaszt! Tolvaj szarházi vagy.

– Most már ismétli magát – szólalt meg egy rekedtes női hang.

Bree haragos fintorral elvonult, hátra se nézett.

– Ez a kivonulás lehetett volna jobb is, de alapjában véve nem rossz műsor.

Megfordultam, és végigmértem a Chains ajtajában álló nőt. Nem hinném, hogy valaha elfelejteném azt a pózt: egyik keze az ajtófélfán, másik a csípőjén, zöld ruhája rásimult a testére, és nem tudtam róla levenni a szememet. Ráadásul az a hullámos, vörös hajzuhatag… Őrület. Mi a fenét keres itt egy ilyen nő?

– Eltévedtél, szépségem?

Odalépett, és levette az ALKALMAZOTTAT KERESÜNK papírt a kirakat aljáról. A két ujja közé fogta, és rám mosolygott.

– Nem. Pontosan ott vagyok, ahol lenni akarok. Én vagyok az új alkalmazottad.

A papír ezer éve ott volt, már azelőtt is, hogy az öcsém megvette a Chainst két évvel ezelőtt. Teljesen elhalványultak a betűk, alig lehetett elolvasni. Mindenesetre ügyes húzás volt a lánytól.

– Szerintem te nem ezen a környéken akarsz munkát keresni. Inkább vidd a cuki kis seggedet a Magazine-be, és ott jelentkezz valamelyik puccos butikba. Én nem tudlak felvenni.

Meglobogtatta a papírt.

– Itt az áll, hogy alkalmazottat kerestek. Én meg munkát.

Már éppen vissza akartam vágni, hogy ki van zárva, de megpördült a vérvörös, tízcentis sarkú cipőjében, és egyszerűen bejött.

Nocsak.

– Ez a csaj most komoly, főnök? – kérdezte Mathieu.

A rácsos ablakon át figyeltem, ahogy tanulmányozza a boltot, végigsimítja a gitárokat az állványon, aztán megáll a vitrineknél, ahol a drága cuccokat tartjuk – csakhogy itt a legdrágább cucc most ez a nő a dögös zöld ruhájában, jó messze a környéktől, ahová tartozik.

Elle Snyder. Az öcsém barátnőjének a legjobb barátnője. Puccosnál is puccosabb nő, puccos családból. Azt mondják, az ilyenek ezüstkanállal a szájukban születnek, de neki tuti arany volt az a kanál. Nekem bezzeg nem volt se kanál, se semmi. Vagyunk a világon páran, akiknek még a kaját is két kézzel kell markolnunk, hogy el ne vegyék tőlünk.

Lehetetlen, hogy tényleg állást akar itt. Csak szórakozik velem. Jobb lesz, ha megkérdezem, mit akar, aztán pedig kikísérem, anélkül hogy a kisujjammal is hozzáérnék. Megvan a magamhoz való eszem, akkor is, ha szexi a nő. Tilalmas. Olyan nővel nem kezdek, akit az egyik családtagom tekint családtagnak.

– Főnök! – szólt rám Mathieu.

– Nem tudom, mit keres itt, de mindjárt kiderítem. – Ehhez viszont nincs szükségem közönségre. Elővettem a pénztárcámat, és kivettem pár bankjegyet. – Amíg én ezt megoldom, hozz kaját, oké?

– Kettesben akarsz maradni a puccos ribanccal – kacsintott Mathieu, és a pénzért nyúlt, de elkaptam előle.

– Mit mondtam?! Nem hívod a nőket…

Megadóan felemelte a kezét.

– Tudom, tudom, bocs. Nyugodj már le!

Odanyújtottam a pénzt.

– Na menj, vegyél valami kaját.

Mathieu zsebre vágta a pénzt.

– Mennyire siessek? Gyors menetre számítasz, vagy rászánod az időt?

– Húzz már! – mordultam rá.

Mathieu elsétált, és közben fütyörészett.

– Kis szaros – motyogtam, és kinyitottam az ajtót.

Azonnal felvidultam a látványtól, ami fogadott. Elle a pult fölé hajolt, a ruhája rátapadt a tökéletes fenekére. Megrándult a farkam, de uralkodtam magamon. Nyugi, haver, nincs akció.

– Mindketten tudjuk, hogy nem munkaügyben vagy itt. Ha zaciba adnál vagy vennél valamit, rajta. – Sejtettem, hogy semmit nem akar zaciba adni, mert tudtam, hogy dúsgazdag.

Felém fordult, nagy fehér táskájának láncos pántja megcsörrent.

– Úgy nézek én ki, mint aki zaciba akar adni valamit?

Rápillantottam a pirosra lakkozott lábkörmére, aztán felfelé indult a tekintetem a hosszú, barna lábán, a zöld ruhán, a jókora mellén, majd megállapodott az arcán. Szexi volt, és sütött róla a felsőbb osztály. No meg persze az, hogy nekem tilos. Hát nem pech?

– Szépségem, úgy tűnik, neked itt valami sokkal több kell, mint állás. – Nem tudtam ellenállni egy kis flörtnek, bár nem kellett volna.

Csábító mosollyal válaszolt.

– Nagy szerencséd, hogy nem olyan alkalmazott vagyok, akit zavar az új főnök szexuális közeledése.

Ezt nem mondhatja komolyan. Muszáj véget vetni a fura komédiájának.

– Nem veszlek fel dolgozni, nem érdekel, ki vagy.

Felvonta a szemöldökét.

– Ezek szerint tudod, ki vagyok.

– Nehéz lenne nem tudni, Elle.

Először egy bokszmeccsen láttam úgy egy hónappal ezelőtt, Vanessa mellett ült (ő az öcsém barátnője), és szurkolt a fiúknak, akiket Con és én edzettünk egy régi bokszlegenda segítségével az edzőtermünkben. Elle-t lehetetlen nem észrevenni, még a ringből sem. Con nevetett a nők lelkes szurkolásán, én viszont csak az ütésekre és a fiúkra figyeltem. Nem akartam, hogy bármi elvonja a figyelmemet… és most sem akarom.

– Akkor tudod, hogy családi, baráti juttatásokat is várok.

– Kétlem. Az amúgy sem etikus – ráztam a fejemet.

Elle közelebb lépett, és pimaszul rám vigyorgott.

– Ne már, Lord! Nincs munkám. Elkelne egy kis baráti segítség.

Eszembe jutott Bree és az iménti csúnya jelenet.

– Láttad azt a nőstényördögöt, akit pont most rúgtam ki? Ő volt az utolsó, akit baráti szívességből felvettem.

Elle lebiggyesztette az ajkát.

– De komolyan… annyit azért tudhatnál, hogy nem fogok lopni. Csak találgatok, de gondolom, ezért rúgtad ki, vagy nem? Minden alkalmazottadat kihajítod az utcára az utolsó munkanapon?

Nem akartam vele megtárgyalni, mekkora veszteséget csinált Bree az üzletnek.

– Gazdag csaj vagy, gondolom, izgi ellátogatni valami szar környékre egy zálogházba. Nincs szükséged állásra, arra mérget vennék. Úgyhogy ne beszélj mellé, ki vele, mit akarsz itt valójában!

Keresztbe fonta a karját, a szemem a dekoltázsára siklott. Gyorsan az arcára emeltem a tekintetemet… és meglepett, mennyire komoly képet vág.

– Állásra van szükségem, és te állást fogsz adni nekem. Ennyi. Semmi több.

– Akkor is ki van zárva. Pattanj vissza a kocsidba, és menj szépen haza!

Néma csend fogadta a szavaimat, csak a szandálos lábával dobolt a linóleumon.

– Nem gondolom meg magam, hiába állsz itt ilyen csinosan.

– De…

– Ne pazarold az idődet.

– Elmondhatnám, amit elkezdtem volna?

– Mondd! De akkor sem gondolom meg magam.

– Nem megyek el, amíg állást nem kapok.

– Miért?

Nem felelt, de egyre elszántabban nézett.

A tenyerembe temettem az arcomat. Hosszú napom volt, ráadásul szar is, úgyhogy elegem volt.

– Nem mondod el? Oké. Semmi okod itt állásra vágyni, én meg nem akarok ma valami gazdag kislány lázadásával foglalkozni. Nincs ehhez türelmem.

– Mögöttem a vitrinben egy csomó minden alul van árazva. Tudod, miről beszélek? Mert én pontosan tudom.

– Akkor mesélj. Világosíts fel. – Tényleg zavart, hogy talán alacsonyak az áraim.

Csücsörített.

– Hát, kezdjük azzal a Jaeger-LeCoultre vízálló órával, ami legalább háromezer dollárral többet ér, mint amennyiért kitetted. És a tűzzománc virágos bross? Antik Tiffany. Ezer dollárral aluláraztad. Legalább. A Swarovski figurák… – a vitrin melletti polcra mutatott – és a Waterford kancsók, meg az az ezüstkanna? Szerintem Gorham, és ha igazam van, akkor bőven többet ér, mint amit kiírtál. – Elle csípőre tette a kezét. – Ha jó üzletember vagy, akkor rájössz, hogy értek valamihez, amihez te nyilván nem, és jól járnál a szakértelmemmel.

A szavai többértelműséget sugalltak, és a testem azonnal reagált. Szar ötlet. De ha igaza van… még ha csak egyetlen tárggyal kapcsolatban is… akkor talán mégis jól járnék vele. Elég pocsékul áll az üzlet. Bree tolvajlása után szinte mínuszba kerültem. De most tényleg megérné az a néhány dollár, hogy ilyen bajt hozzak a fejemre? Az ösztöneim azt súgták, hogy megérné, hiszen csak pár hónapja az enyém az üzlet, és nem bukhatok bele.

Viszont biztos, hogy van valami hátsó szándéka. Kizárt, hogy csak úgy bejön, és állást kér itt nálam, minden különösebb ok nélkül. Én pedig nem szeretem, ha nem tudom az okokat.

– Mi más miatt akarod ezt a munkát?

Megvonta a vállát.

– Hát, ahogy mondtad, egy kis lázadás. Ki akarom akasztani az anyámat meg a nevelőapámat.

Végigmértem.

– Nem vagy kicsit idős már az ilyesmihez?

Összehúzta a szemét, és láttam, hogy kezdi elveszíteni a türelmét.

– Nem tudnád egyszerűen elfogadni a segítségemet, minden egyéb körítés nélkül?

– Annyit se tudok fizetni, amennyiből teletankolod a drága kocsidat. Abba tuti tönkremenne a bolt.

Elle támadó pózba vágta magát.

– Még jó, hogy nem vezetek.

– Akkor hogy a fenébe kerültél ide? – csattantam fel. A védelmező ösztöneim bekapcsoltak már a gondolatra is, hogy ez a nő itt mászkál ezen a szar környéken, ami hemzseg a bűnözőktől.

– Villamossal meg gyalog.

Közelebb léptem.

– Te megbolondultál?

Felszegte a fejét, és benyúlt a táskájába.

– Nem. Felfegyverkeztem.

Az apró, ezüstszínű pisztoly nem győzött meg. A plafonra bámultam.

– Te most viccelsz? Tedd el ezt a vackot!

Mire ismét ránéztem, a pisztoly már a táskájában volt.

– Egyáltalán tudod, hogyan kell használni?

A támadó póz védekezőre váltott.

– Nem voltam katona, de azért tudok lőni!

Csilingelt az ajtócsengő, visszatért Mathieu, és hozott ennivalót. Elkerekedett a szeme, nem számított rá, hogy Elle még itt lesz. Felszegtem az államat.

– Viszed a boltot egy kicsit? Dolgom van.

Mathieu Elle-re nézett, és elismerően elvigyorodott.

– Naná, főnök, menj csak!

Majd később még adok a srácnak egy-két illemtanleckét, de most a legfontosabb, hogy ezt a nőt eltávolítsam a Chainsből, mielőtt tényleg összegyűröm azt a csinos kis zöld ruhácskát, és úgy megdugom a csajt, hogy elájul. A farkam megint ugrálni kezdett, de muszáj volt lenyugodnom. Tökmindegy, milyen csodás melle és segge van, nem tartozik rám. Nincs rajta a Lord Robichaux-menün. Jó ideje vigyázok már az öcsém ügyeire, nem akarok semmi olyat tenni, amivel belerondítok a párkapcsolatába Vanessával. Rettenetes botrány lenne, ha a legjobb barátnőjével kavarnék, és aztán rosszra fordulna a dolog.

A hátsó ajtó felé indultam.

– Gyere, szépségem, nem érek rá egész nap.

Nem vártam, hogy kövessen, de tudtam, hogy mögöttem van. Hogy honnan tudtam? Mert kész tűzcsóva a csaj.

– Szépségem? Tényleg? Máris elfelejtetted a nevemet?

Megtorpantam, és megfordultam. Nekem ütközött, és megtámasztottam a csípőjét, hogy el ne essen.

– Nem felejtettem el a nevedet, Elle.

– Akkor szükségtelen a becenév, nem? Te meg az öcséd, meg ezek a becenevek… Lord? Ez meg milyen becenév?

Nem először kaptam ezt a kérdést, és gondolom, nem is utoljára.

– Nem becenév. Megnézheted a születési anyakönyvi kivonatomat, ha akarod.

Eltátotta a száját, én meg próbáltam nem arra gondolni, mi mindent tennék ezzel a szájjal, ha lehetne.

– Nem hiszem el.

– Majd elmesélem útközben. Indulás! – Elvettem a kezemet a csípőjéről, és a hátsó ajtóhoz mentem. Kopogott mögöttem a cipősarka. Kint már sötétedett, a tetők és a völgy lepusztult épületei felett narancsos rózsaszínben játszott az ég. Kirázott a hideg, hogy ő itt egyedül mászkálna a sötétben. Ez nem fordulhat elő még egyszer.

Átmentem a graffitivel telefirkált téglaépület szolgálati bejáratához. A zsebembe nyúltam, kivettem a kulcscsomót, megtaláltam, amelyik kulcsot kerestem, és kinyitottam az ajtó előtti rácsot meg a két reteszt.

– Jesszusom, mit rejtegetsz te itt? Az inkák kincsét? – Megfordultam, és láttam, hogy Elle feszülten figyel. Nem feleltem, csak kinyitottam az ajtót, bepötyögtem a biztonsági kódot a riasztóba, és felkapcsoltam a lámpát. Az ócska fénycsövek lassan feléledtek, és már látni lehetett az egyik okot, amiért a Chains anyagi helyzete nem volt túl stabil. Egy-két nagyobb beszerzés, aztán Bree lopásai, és máris közel álltam hozzá, hogy el kelljen adnom, amit vettem, mégpedig haszon nélkül.

– Azta! Erre nem számítottam egy ilyen lepukkant, összefirkált raktárban!

Becsuktam az ajtót, és be is zártam, de Elle már oda is rohant a csillogó fekete Hemi Cuda kocsihoz, és végigfuttatta a kezét a motorháztetőn.

– Ez aztán a szexi kocsi!

Tetszett, hogy a két év alatt saját kezűleg felújított Cuda volt az első, amihez odament. A garázsban négy veterán autó volt, és fél tucat motor, de ez volt az egyetlen, amit fájt volna eladni. Megnyomtam a felnyíló garázsajtó piros gombját, Elle közben már a következő autót csodálta. Eleanor. Egy 1967-es Shelby Mustang GT500.

– Nahát, sosem gondoltam volna, hogy egy autó ilyen impozáns tud lenni! – Igaza is volt, de nem akartam sokáig bámulni az izgatott csodálkozását. Nem nekem való ez a nő, győzködtem magam.

– Menjünk. – Kinyitottam neki a Cuda ajtaját, aztán beültem a vezetőülésbe. Egy teljes percet kellett várnom, mielőtt Elle beült a fekete bőrülésbe. Kivillant a combja, ahogy a ruhája felcsúszott. Lassan, kihívóan simította le, sajnos. Hazaviszem, és viszlát. Kiszáll a kocsiból, és annyi.

Indítottam, megbizsergetett a motor berregése. Ez a hang mindig megnyugtat. Ha meg akarsz nyugtatni egy nagydarab, tetovált fickót, csak tedd a kezét egy négyszázhuszonöt lóerős izomautó kormányára. Mindig bejön.

– Kösd be magad! – mondtam, de Elle már becsatolta a biztonsági övet. Kiálltam a garázsból, és a távirányítóval becsuktam a kaput. A sikátorban lassítva meggyőződtem róla, hogy teljesen becsukódott, mielőtt kilőttünk.

– Ott tartottunk, hogy elmeséled, hogyan kaptad a nevedet, Lord – mondta Elle.

Az utat és a többi autót figyeltem.

– Előbb mondd meg, hol laksz.

– A Negyedben. Hallottál már a Dirty Dog nevű vintage ruhaboltról?

– Aha.

– Pont fölötte lakom.

A Negyedben nincsenek olcsó ingatlanok. Megálltam egy piros lámpánál.

– Szóval… Lord? Becenév, vagy nem?

Nem eresztette, mint a kutya a csontot. Nem szívesen meséltem erről, meg úgy általában a múltamról sem. Viszont a rengeteg szar közül, amit nem szívesen meséltem senkinek, a nevem még a vállalhatóbbak közé tartozott.

– Anyám drogos volt, és lelépett, amikor Con és én még kiskölykök voltunk. Én hatéves voltam, ő három. Con nem is emlékszik rá, de én igen. Apa elmondta, hogy pár hónappal később túladagolta magát, és az út szélén halt meg.

Hatévesen ez kész rémálom volt, és még mindig emlékszem, attól rettegtem, hogy egyszer, amikor hazafelé sétálok az iskolából, majd anyám holttestébe botlom az út szélén.

– Ó! – sóhajtott Elle.

Zöldre váltott a lámpa, elkanyarodtam a Negyed felé. Csak pár mérföld, de egy másik világ, nem az, ahol én letelepedtem.

– Ha igaz, amit az apám mondott, akkor anyám túladagolásban halt meg, mint a példaképe, Janis Joplin.

– Janis Joplin?

– Aha. Anya texasi volt, Janis is onnan származott, és sokra vitte. Amíg anyám terhes volt, folyton a Mercedes Benz című számát hallgatta. Azért nevezett el Lordnak, hogy majd egyszer, ha felnövök, én is vehessek neki egyet. – Keserűen felnevettem. – Még egy ok, amiért kizárólag amerikai izomautókat vezetek.

– Ezt a sztorit ugye csak kitaláltad? – kérdezte Elle. – Nem lehet igaz. Ilyen nincs.

Sávot váltottam, és rápillantottam.

– Komolyan azt hiszed, hogy kitalálnék ilyesmit? Ennyi erővel mondhattam volna valami faszságot arról, hogy anyám azt hitte, valami próféta leszek. Az mégiscsak jobban hangzott volna.

Lassítottam, mert a Negyed utcáin rengetegen voltak.

– Nem rossz sztori… csak elég meglepő.

Csendben mentünk tovább, amíg le nem parkoltam a Dirty Dog elé. A kirakatban két próbababa állt, az egyik szakadt pólóban, farmerban, a másik egy érdekes ruhában.

– Charlie itt dolgozott régebben, nem? – kérdeztem, mert eszembe jutott a tetovált csaj, aki Connál dolgozott a Voodoo Ink tetkószalonban.

– Igen, de már nem dolgozik itt. Akkor hétfőn találkozunk? – kérdezte Elle, és kinyitotta a kocsi ajtaját.

– Miről beszélsz?

Kiszállt, de visszadugta a fejét az autóba.

– Hát az első munkanapomról. A Chains zálogházban. Mondtam, hogy nem megyek haza munka nélkül, úgyhogy erről beszélek.

– Hétfőn zárva vagyunk – feleltem cseppet sem hívogatóan, de nem vette az adást.

– Akkor kedden. – Elle becsukta az ajtót, mielőtt válaszolhattam volna, én pedig csak bámultam a ringatózó csípője és a nyavalyás zöld ruhája után.

A francba!

Talán ki kellene ugranom a kocsiból, hogy utánafussak és elmagyarázzam, hogy nem kap állást nálam. De valamiért mégsem tettem. Nem fog eljönni, mondtam magamban. Nincs mit aggódnom rajta.

Ellenőriztem a tükröt, és kiálltam.

Mi a francot csinálok, ha mégis eljön?

2. FEJEZET

Lord

Kedd reggel kihívtak megnézni egy motort, amit valaki el akart adni, és nagyon eltelt az idő. Abszolút nem számítottam rá, hogy Elle tényleg bejön a zaciba. Úgyhogy amikor visszaértem, enyhén szólva ledöbbentem, mert a hangszóróból Adele szólt, és az a dögös kis segg ott illegett, ahogy Elle az egyik vitrint törölgette.

Megtorpantam a bolt közepén – először, hogy élvezzem a látványt, másodszor meg, hogy kitaláljam, mi a fenét csináljak.

– Ugye azt azért felfogtad, hogy nem állíthatsz be valahová csak azért, mert te eldöntötted, hogy ott fogsz dolgozni?

Meglibbent a sötétvörös haja, ahogy hátrafordult.

– Ugye tudod, hogy a legutóbbi három állásomat is így szereztem? Nem szoktam állásinterjúkkal és ajánlatokkal vesződni.

– Ugye tudod, hogy nem vagy normális?

Letaglózott a széles mosolya… és fel is izgatott.

– De legalább nem neveztél elkényeztetett, gazdag kis picsának, úgyhogy a nem normálist bóknak veszem.

Ránéztem a kávéfilterre a kezében.

– Nem tudom, lenne-e olyan elkényeztetett, gazdag kis picsa, aki kávéfilterrel súrolja itt a vitrint. Elfogyott a papírtörlő?

– Foltos volt az üveg. Nem csillogott, és akkor a vevőnek sem csillog. Gyönyörű árut kínálsz, de nincs rendesen kiállítva. Anyám házvezetőnője mindig azt mondta, hogy kávéfilterrel simábbra lehet törölni az üveget, mint papírtörlővel. És képzeld, igaza volt.

Mintha valami alternatív valóságba csöppentem volna.

– Tényleg mindig itt leszel, hiába küldelek haza? – Hirtelen eszembe jutott valami. – Ma kocsival jöttél, ugye? Nem sétáltál?

– Igen, mindig itt leszek, úgyhogy ne pazarold az időt arra, hogy hazafuvarozol, remélve, hogy majd ott is maradok. Amúgy pedig, azt hiszem, elég jól elmagyaráztam, mivel járulhatok hozzá az üzleted virágzásához. A Bennett Alapítványnál azért szerettek, mert széles kapcsolati hálóval rendelkezem, és kihozom az emberekből a filantróp hajlamot, de itt, a zaciban még jobb lennék. Már el is adtam ma két karórát, huszonöt százalékkal magasabb áron, mint amennyiért adtad volna őket. Ha bejön, ahogy a vitrint takarítom, akkor nézd meg, milyen jó vagyok az alkudozásban!

Közelebb léptem, mert Elle a füle botját sem mozdította a második kérdésemmel kapcsolatban.

– Kocsival jöttél?

Felszegte a fejét.

– Villamossal és gyalog.

– Megmondtam, hogy…

– Én is megmondtam.

A vitrinhez szorítottam, és a csípője mellett az üvegnek nyomtam a kezemet.

– Itt akarsz dolgozni? Akkor nem sétálsz errefelé. Alapszabály. Ha ezt nem tartod be, nem dolgozol itt. Ennyi.

Rosszallóan összepréselte az ajkát.

– Ugye tudod, hogy most tiszta ujjlenyomat lett a ragyogó tiszta vitrin?

Egy pillanatra lehunytam a szememet, aztán rámeredtem. Lenyűgöző volt az aranybarna, kihívó szempár, a makacs, csábító száj. De ez nem vonhatja el a figyelmemet a lényegről.

Lesütötte a szemét.

– Nem vezetek – vallotta be. – Úgyhogy ezzel van egy kis gond.

Értetlenül álltam előtte. Megfogtam az állát, és felemeltem. Nagyon akartam, hogy a szemembe nézzen. Túlságosan is akartam.

– Mit jelent az, hogy nem vezetsz?

Összeráncolta a homlokát.

– Hát azt, hogy nem vezetek. Egyszerű, nem igazán tudom tovább magyarázni.

Hiába egyszerű, akkor sem értettem.

– Nincs jogosítványod?

Az ajkába harapott, és legszívesebben végigsimítottam volna a száját, hogy ne rágcsálja.

– Van jogsim, csak nem használom.

Továbbra sem értettem.

– Tehát nem vezetsz?

– Pontosan. Örülök, hogy sikerült megértened.

Akkor itt nem stimmel valami. Ez itt nem New York vagy Chicago, ahol simán boldogulhat az ember autó nélkül.

– Hogy közlekedsz?

– Gyalog, villamossal, vagy elvisznek a barátaim. Ha nagyon muszáj, és nincs más lehetőség, akkor megkérem anyám sofőrjét, vagy taxit hívok.

Isten őrizz a gazdag csajoktól!

– Anyukád se vezet? Ez valami családi dolog?

Megvonta a vállát.

– Lapozhatunk? A lényeg, hogy nem fogom megkérni anya sofőrjét, hogy hozzon ide rendszeresen, és taxival sem fogok jönni, úgyhogy marad a gyalog meg a villamos. De a megálló közel van, miért akkora baj ez? Senki nem fog bántani.

Hát pont ez a baj. Elengedtem az állát, és hátraléptem.

– Nem ismered ezt a környéket. Én viszont annál jobban. Kilógsz innen, és igenis feltűnő vagy. Azaz célpont. Úgyhogy a válaszom nem, Elle. Nem vettelek fel, úgyhogy nem is rúghatlak ki, csak hagyjuk abba ezt az egészet. Köszönöm a takarítást és az árusítást.

Keresztbe fonta a karját, az arcán makacs kifejezés ült.

– Nem hinném, hogy felfogtad, mennyire akaratos vagyok. Ide fogok jönni mindennap, legfeljebb majd kizársz.

Felsóhajtottam, aztán felnevettem. Ez már tényleg nevetséges.

– Miért? Mi a francért akarsz pont itt dolgozni? Semmi értelme.

Nem tudom, milyen válaszra számítottam, de nem arra, amit mondott:

– Jó okom van rá, és az csak hab a tortán, hogy minden ismerősöm azt fogja hinni, röhejes vagyok, és csak az időmet pazarolom.

Elszállt a humorérzékem.

– És ezzel akarsz meggyőzni, hogy felvegyelek? Leszólod az üzletemet?

– Nem szólom le, csak tudom, mit fognak mondani. Ez nem ellened irányul, és amúgy tényleg tetszik itt a munka, úgyhogy ha valóban el akarsz küldeni, nehéz dolgod lesz.

Kimondhatom: sosem fogom megérteni a nőket. Semmi értelme nem volt vitatkozni Elle-lel. Nem értettem az érvelését, a logikáját, semmit nem értettem, viszont szombaton tényleg lenyűgözött a szakértelme, amikor kifejtette, mi mindent adok áron alul. Kutattam pár órát az interneten, és kiderült, hogy igaza van. Vajon mi mindent nem vettem észre? Az elmúlt két évben rengeteget tanultam mindenféle tárgyról, ami itt megfordulhat, de nem értek mindenhez, és nincs mindig időm mindennek alaposan utánajárni. Elle-nek igaza van: a szakértelme itt jól fog jönni. Ezért aztán olyat tettem, amit nagyon ritkán szoktam: beadtam a derekamat.

– Reggel tízkor nyitunk, azaz kilenc harmincra megyek érted. Nem esik nekem útba, de ha neked nem oké, akkor változtatnod kell az időbeosztásodon. Keddtől szombatig vagyunk nyitva, hétkor zárunk, utána hazaviszlek. Ha nem vagyok a boltban, mert épp megnézek valami eladásra szánt, nagyobb tárgyat, akkor Mathieu vezeti az üzletet, ezért fontos, hogy kijöjjetek egymással. Ha van javaslatod az árakkal vagy bármivel kapcsolatban, szólj. Próbálok tisztességes üzleteket kötni, nem szokásom átvágni az ügyfeleket.

Elle vörös ajka mosolyra húzódott. Ezt a diadalmas arckifejezést még nagyon szeretném látni rajta máskor is, gondoltam, mielőtt elhessegethettem volna az ábrándot. Veszélyes. Ez az egész ügy kurva veszélyes.

Elle kihúzta magát, mint aki üzleti tárgyalásra készül. Aztán a vitrinhez lépett, és kinyitotta. A kulcsot nyilván Mathieu adta oda neki, tehát megint el kell beszélgetnem a sráccal.

– Tessék, most már beszélhetünk. Szinte mindennek megváltoztattam az árát… – Kinyitotta a szekrény tükrös hátulját, és kivette az órákat meg az ékszereket, egyenként elmagyarázta, miért voltak alulárazva, hogyan emeljünk árat, és mit fog mondani erről az ügyfeleknek. Legalább húsz percig beszélt. Én meg álltam, és néztem, meg persze hallgattam. És próbáltam úrrá lenni a növekvő érdeklődésemen a nő iránt. Ez nem az ő világa. Ő nem az én világomba való. De nem tehetek róla, tetszik, ahogy a rámenős közvetlensége máris feldobja a boltomat.

Akkor sem neked való.

Megvártam, amíg befejezi, és csak akkor szólaltam meg.

– Hajrá! Csináld csak! És töltsd ki a papírokat ma zárás előtt! Soha nem fizetek feketén.

El sem hiszem, hogy kimondtam. Ez a nő kurvára megbonyolít mindent.

Az irodámba indultam, hogy egy kicsit eltakarodjak a közeléből. Mathieu a székemen ült, és a számítógépen játszott.

Letelepedtem a kanapéra, hátradőltem, és lehunytam a szememet.

– Fogsz ma dolgozni, kölyök?

Felnevetett.

– Fogok, csak nem akartam belerondítani az udvarlásodba. El se hiszem, hogy gazdag nő kerül a családba.

Kimeredt a szemem.

– A boltba. Alkalmazott. Semmi több.

– Na persze, főnök, hogyne! Látom, amit látok, és ez a nő olyan, akit megtart a férfi, ha teheti.

Nem voltam hajlandó foglalkozni a gondolattal, hogy ha nem akarok botrányt, csakis akkor jöhetek össze Elle-lel, ha tényleg meg is tartom. Ha nemcsak egy dugásra vágyom… hanem valami komoly kapcsolatra, akkor Vanessa talán nem akad ki. De Mathieu-nek csak ennyit mondtam:

– Tizenkilenc éves vagy. Nem látsz te semmit, csak csöcsöt meg segget, ne okoskodj!

– Márpedig valakinek okoskodni is kell, te meg mostanában el vagy hanyagolva. Kéne egy kis…

– A magánéletem nem tartozik rád.

– Ne már, haver! Mennyi ideje nem volt már nő az ágyadban? Hónapok óta? Nehogy azt hidd, nem veszem észre, hogy mostanában nemigen parkolnak tömegek a házad előtt. Figyellek az utca túloldaláról.

A francba ezzel a kölyökkel! Miért segítettem neki lakást találni az enyémmel szemközt? Hát azért, hogy rajta tartsam a szememet. Nem azért, hogy ő tartsa rajtam az övét.

Mathieu nem tágított.

– Én csak jót akarok. Talán, ha szereznél egy…

Valami zajt hallottam a folyosóról, és a szemem sarkából vörös hajat láttam. Leintettem Mathieu-t, és kiszóltam.

– Szépségem, akár be is jöhetsz, ha már úgyis hallgatózol.

– Nem hallgatóztam, csak meg akartalak kérdezni arról a Cartier karkötőről.

– Valódi Cartier. Ellenőriztettem, nem lopott holmi. Mindent ellenőriztetek, amit megvásárolok, orgazdákkal nincs üzlet.

– Csodás! Akkor számíthatok némi engedményre mint alkalmazott?

Mathieu nevetése visszhangzott a szobában.

– Főnök, mégis mire számítottál egy nőtől?