GÁBOR OLIVÉR

EZER
KILE
NCSZ
ÁZHE
TVEN

Könyv Guru

Budapest, 2025

AZ IFJÚSÁG ÉRDES MADARA

Vannak azok a szerencsétlenek, akik egyszerűen nem hajlandóak beletörődni abba, hogy az idő történetesen előre halad, akiknek minden lélegzetvétellel azt a fájdalmat kell megélniük, hogy az ifjúság édes madara valahol a messzi távolban tojik már rájuk, akik képtelenek felhőtlenül repesni az örömtől, hogy szaporodnak a ráncaik és szétporladnak az emlékeik. Ez egy látszólag egyszerű időutazós történet, ám mégsem akar sci-fi lenni, hanem a mindent elborító, gyötrő nosztalgiát idézi meg, amikor a főhős fájdalmasan abban reménykedik, hogy sikerül megtalálnia azt a gyanútlan, naív énjét, aminek az újraélésére annyira vágyott fogatlan matuzsálemként. Ám csodák nincsenek, az ilyen gondolatkísérletek nem nagyon sikerülhetnek, a nosztalgia hiú ábránd csupán. A francba!

TARTALOMJEGYZÉK

Ezerkilencszázhetven

Kinyitottam az ajtót, leesett az állam, vagy inkább eltátottam a szám. Talán mind a kettő. A második emeleti koszlott garzonom küszöbén állt a világ legszebb nője. Egyetlen pillanatra sem volt erről kétségem, nagyon pontosan tudtam, hogy így van. Azon az eltátott számon át nem nagyon voltam képes bármilyen hangot kiadni, a világ legszebb nője pedig szelíden és tapintatosan megvárta, amíg sikerül. Hátha sikerül. Karcsú volt, törékeny és áradt belőle az a különös tulajdonsága, hogy valamitől azonnal azt éreztem, meg kell védenem. Mindentől. Attól, ami miatt eljött ide a másodikra, vagy ami elől menekül. Akkor is, ha nem menekül, akkor is, ha véletlenül csengetett be éppen hozzám. Néztük egymást, aztán sikerült becsukni a szám. Erre elmosolyodott. Csak úgy csendesen, finoman, de úgy éreztem, vége. Ennyi. Ez elviselhetetlen. Tekeregtem kínomban, megkapaszkodtam az ajtófélfában, már fájt. Bemehetek, kérdezte szelíden, minden létező világok legszelídebb hangján. Ültünk egymással szemben és hallgattunk. Felhallatszott a térről a kölykök visongása, a bágyadt délutáni napsugár lassan húzódott vissza a roló mögül, néztem csak és képtelen voltam rákérdezni arra, ami annyira nyilvánvaló volt. Kicsoda ő? És miért éppen én? Teltek a hosszú percek, nem bántam. Aztán azt mondta csendesen, pontosan tudom, mi lenne az egyetlen kívánságod, de azért megkérdezem. Eltartott néhány percig, amíg rájöttem, hogy ez egy kérdés volt, hogy tőlem kérdezte, és hogy válaszolnom kéne rá, akkor is, ha nincs a végén kérdőjel. Derűsen és nyugodtan várt, a térdei illedelmesen összezárva. Az a jókora zűrzavar a fejemben aztán végül leülepedett annyira, hogy lassanként képes voltam felfogni, hogy tényleg válaszra vár. Hogy mi lenne az egyetlen kívánságom? Igen K, mi lenne az, amire a legjobban vágysz? Mondjuk az ajtómon ott volt a nevem, mégis megdöbbentett, hogy tudja. Hogy hívnak, nyögtem ki esetlenül. Amaranta, mondta nagyon nyugodtan. Hogy mire vágyok a legjobban? Csak bólintott és várakozóan nézett. Elgondolkoztam. Illetve nem kellett igazán elgondolkoznom, hiszen ez nagyon könnyű volt. Miért kérdezed, ha pontosan tudod? Ó, ezt nekem meg kell kérdeznem, a te szádból kell hallanom. Miért? Különben nem tudom teljesíteni. Már megint nem voltam képes megszólalni. Minden létező helyzetben, amikor valami ilyesmi történne velem, vagy vadul felröhögnék, vagy elhúznám a szám, de aznap délután, amikor ott ült velem szemben a világ legszebb, legtitokzatosabb és legvalószínűtlenebb emberi lénye, valahogy teljesen nyilvánvaló volt, hogy igazat beszél. Tizenhat éves akarok lenni! Újra. Erre felállt. Akkor gyere velem! Én is felálltam. Hova? Hát ezerkilencszázhetvenbe! Na, akkor elbőgtem magam.

Nyilván léteznek azok a bölcsek, akik úgy élik meg az idő múlását, hogy ez a világ rendje, a dolgoknak így kell zajlaniuk és elfogadják azt, ami a szaporodó évek során történik velük. Lelassulnak, elformátlanodnak, búcsút intenek a pezsgő, élénk, lelkes és izgága gondolatoknak. Szörnyen irigyeltem ezeket a bölcseket – ha történetesen valóban nemcsak becsapják magukat – de ami engem illet, egyszerűen nem voltam képes felhőtlenül repesni az örömtől az eltűnő ifjúság, a szaporodó ráncok és a szétporladó emlékek láttán.

Ezerkilencszázhetvenben szerettem volna lenni. Nyáron, a Római-parton focizni reggeltől estig a tűző napon, néha átmenni komppal a gyárba apámhoz és elcsodálkozni azon, hogy még megvan. Nyaralni a Balatonon, megölelni a Betyár nevű kutyát, szeretkezni megrendülten és ügyetlenül legelőször, megnézni az Irma te édest még egyszer abban a hihetetlenül rozoga moziban, amellett a lány mellett ülve, járni a koszlott, szürke iskolába, figyelni a többieket, előre tudni minden kiszámítható szavukat, balgatag gondolatukat, könnyedén válaszolni a tanároknak és ügyelni arra, nehogy gyanítsanak valamit. Leírni és lefényképezni mindent, ami csak eszembe jut, vagy amit csak látok. Mindenről és mindent, ami belefér! Legfőképpen pedig reggel úgy ébredni, hogy ahogy kinyitom a szemem, kiugorjak az ágyból sürgető tettvágytól telve – mi minden vár még aznap rám, mi minden történik még aznap velem! Csodálatos ezerkilencszázhetven! Ahol mindennek olyan erős és édes illata tudott lenni. Ahol minden új volt, még az unalom is.

Kölyökkoromban volt egy dolog, amit sosem értettem. Ami azt illeti, később sem igazán. Az a tékozló fiú. Soha nem értettem Istennek mitől kedvesebb valaki, aki lop, csal, hazudik, bűnözik, vétkezik, ami belefér, aztán, úgy a vége felé gondol egyet és ukk-mukk-fukk megtér? Mitől kedvesebb ez a kaporszakállúnak annál, aki egész életében imádkozott, meg rendes volt és betartotta dolgokat, meg minden? Azt hiszem, tulajdonképpen mindig meg voltam győződve arról, hogy semmi sem csak ilyen, vagy csak olyan, hanem ilyen is, olyan is és csak az arányokon múlik minden. Minden! Vagyis a szimpátiám egyáltalán nem húzott annak az oldalára, aki egész életében morzsolgatta a rózsafüzért – de mégis! De mégis! Belül valami enyhén berzenkedett. Valahogy kijárt volna némi jutalom ezeknek a szerencsétleneknek, ahelyett, hogy Isten nemtörődöm hátrébb legyinti őket egy csapat olyan frissiben kikupálódott kedvéért, akik nem olyan régen még vadul köpködtek, meg szidták őt teli torokból. Aztán viszont azt hiszem rájöttem. Akik nem nagyon vétkeznek, unalmasak. Nem érdekesek. Ilyen egyszerű. Ki szereti az olyan filmet, amiben nem történik semmi? A könyvek nem arról szólnak, ami napról napra ugyanúgy játszódik, hanem pontosan arról, ami szokatlan. Más. Vagyis izgalmas. Képzeljük csak el, amikor valaki már mindent látott, mindent megtapasztalt, kipróbált – még az ellenkezőjét is. Valószínűleg megeszi az unalom. Vagyis könnyen lehet, rájöttem, Istennek mitől kedvesebb az a tékozló fiú.

Újra ezerkilencszázhetvenben szerettem volna lenni, méghozzá úgy, hogy hajszálpontosan tudjam, mi az, amire évtizedekkel később úgy emlékezem majd, hogy ökölbe szorul a kezem, belesajdul és összefacsarodik a szívem, és emiatt meg tudjam adni neki mindazt a jelentőséget, amit megérdemel. Élvezni a testet, ami előtt nem létezik semmiféle akadály, amivel nem lehet visszaélni, mert egyszerűen mindenre képes. Addig rohanni, amíg össze nem esem, végig az éles, teljesen szabálytalan sziklákon a Duna partján, olyan magasról ugrani, amilyen magasról csak akarok, úgy hajolni és annyiszor, ahogy és ahányszor csak akarok, mert nincsenek határok, nincs az az ocsmány sejtés, hogy mindez egyszer majd eltűnik, nincs az a visszataszító előérzet, hogy nem magától értetődő minden. Ezerkilencszázhetvenben szeretnék belenézni a tükörbe és elkapni a szemem diadalittas csillogását, elszenvedni minden kudarcot, befordulni az összes kusza, zavaros zsákutcába, elkövetni az összes balgatag hibát, bizonytalannak és esendőnek lenni, elfojthatatlanul nevetni teli torokból, sírni vadul, remélni mindent és szeretni még egyszer úgy. És ezt az sem csillapítja, hogy nyilván nem vagyok egyedül. Még ebben a röhejesen szánalmas nosztalgiázásban sem. Hány afféle hasonszőrű vénember vinnyogja hiányos fogsorán keresztül ugyanezeket a szavakat? Hányan vélik azt, hogy egyedül csak ők szenvedik meg, hogy elmúlt minden, ami fontos, lényeges, amiért érdemes? A francba! Dunát lehetne rekeszteni belőlünk. A francba! A francba!

Mennyire tudok viszolyogni a halál gondolatától, leginkább persze mert az ilyesfajta jóféle hetveneseknek már nem távoli, bizonytalan fenyegetés csupán. Amikor olyanokat olvastam, hogy a meghalt valaki mennyire hiányzott a túlélő akárkinek, vagy, hogy a túlélő valakinek mennyire sajgott a meghalt akárki hiánya, mindig közönyösen átfutottam rajta (vagy talán azok a szavak futottak át rajtam) anélkül, hogy bármit jelentettek volna. Közben most meg erre Toumas lett egy olyan meghalt valaki és azóta akármit is csinálok, egyszerűen körülöttem ólálkodik a hiánya. Ha szenvedtem, többnyire magam miatt tettem. Még mindig nem nagyon hittem el. Ne basszatok ki velem, sipákoltam méltatlankodva magamban tizedszer, amikor huszadszor döbbentem rá, hogy nem hívhatom fel valami mozi miatt. Nyilván az én hibám. Ha csak tizedével jobb lenne a memóriám, felével kevesebb ilyen csalódásban lenne részem. Mi az, hogy meghalt? Mi a bánat az, hogy nincs többé? Az ilyesmit vén hülyéknek szokták mondani, ráncos, szerencsétlen vénembereknek, akiknek naftalinszaguk van már hosszú évek óta, olyanoknak, akiknek az tölti ki a mindennapjait, hogy mi a fene lesz a tévében, vagy hogy mi fáj a másik vén hülyének, amikor a váróban üldögélnek a padon az orvosra várva.

Eszembe jutott, hogy három éves koromban egy este a halálra gondoltam, szörnyen elkámpicsorodtam és megrettenve bőgtem valami sarokban. Megbosszulta magát a könnyelműség, hogy elfelejtkeztem magamról és húsz másodpercnél tovább időztem ugyanannál a gondolatnál. Emlékszem apám hosszan faggatott, mi a baj és aztán ösztönösen a lehető legjobb dolgot csinálta, harsányan felnevetett és azt mondta, az még nagyon, nagyon messze van. Nézzem csak meg őt, ő jóval korábban fog meghalni (amit egyébként pontosan be is tartott), mégsem fél egy cseppet sem. És ez valahogy működött, mert megnyugodtam. Egyből. Mintha valaki azt mondta volna: a halál? Ugyan már! Az csak egy mese, egy oltári nagy maszlag! Erre most meg mi van? Jóval öregebb vagyok, mint az apám akkor, több mint hetven hülye éves vagyok és például Toumasnak annyi. (Történetesen ő volt a legjobb barátom.) Vagyis a halál nem mese. És ez azért valahogy nem túl jó hír. Nem mondom, hogy nem ezt ígérték, hiszen tulajdonképpen nem ígértek semmit. De mégis! De mégis! Valaki valahol azt mondta: mivégre volt a sok beszéd? Ez a több mint hetven év hihetetlen! Hová lett? Hol a francban van? A felére nem emlékszem! Nyilván valakik, valahol elsikkasztottak belőle, vagy valaki más élte le, vagy mit tudom én! Vagy mit tudom én!

Az a gond a halállal, hogy nem nagyon sikerült még soha senkinek elbeszélgetnie valakivel, aki tényleg pontosan tudja, milyen is az. Próbálkozni, találgatni, az igen! Ami belefér. De hogy valaki komótosan magához húz egy széket, ráül és lassan, szótagolva elmondja, hogy mi lesz, amikor majd semmi sem lesz, olyannal még senki nem találkozott. Akinek el lehet hinni minden szavát, mert valahogy tudod, hogy igazat mond. Aki tényleg ott járt. Nemcsak futólag, néhány percre az előszobában, hanem úgy igazán. Hogy megnyugtasson végre. Keresztbeveti egyik lábát a másikon, hátradől – akár hintázhat azon a széken, tőlem rá is gyújthat – csak mondja a szemembe magabiztosan. Ugyan, ugyan, nem kell annyira mellre szívni! Ennyit kérek. Nem többet. Olyan nagy dolog ez? Mondja úgy, hogy elhiggyem. Hogy ne maradjanak kételyeim. Mert végül is nem mondom, hogy ezzel kelek és ezzel fekszem, de azért ez a dolog valahol ott lapul minden bizonytalan gondolatomban és tettemben, ez felelős a mindenhol és mindenkiben jelen levő szorongásért. Ami kétségkívül létezik. Tényleg, mi a csoda lesz, amikor meghalok? Jesszus! Az valahogy teljes képtelenség! Hogy lehet azt az őrültséget feldolgozni, hogy nem leszek? Nem lesz semmi. Semmi az égvilágon! Kéne valami jó kis megoldás! Megint kéne az a valaki, aki megnyugtat. Mondaná megint szépen, nyugi, nyugi, nem eszik olyan forrón a kását! Vagy valami ilyesmit. Ez a valaki, amikor végül elnyomná a cigarettáját, felállna arról a székről, két nagy, nyugodt, erős kezével megfogná az én két kicsi, nyugtalan, gyenge vállamat, mélyen a szemembe nézne, és azt mondaná eltökélten. Egyet se félj kishaver, olyan nincs, hogy sehogy se legyen, majd meglátod! Hogy hátradőlnék erre. Mekkorát sóhajtanék, meg minden. És az a sok-sok egymásra annyira hasonlító isten. Jehova, Mohamed, Síva, Visnu, Thor, Krisztus, nem beszélve a számtalan görögről, meg rómairól, meg a köréjük kerekített hitvilág, könnyen lehet, hogy éppen azért hasonlít olyan elképesztően egymásra, mert nagy szorongásunkban, kínunkban kénytelenek voltunk kitalálni őket magunknak. Különben ott helyben bediliztünk volna.

Vagyis nem csoda, hogy ott szeretnék ülni még egyszer ezerkilencszázhetvenben azon a buszon, ahol pontosan abból tudom, hogy közeledik az a megálló, ahol majd leugrok nemtörődöm, mert megérzem a Duna illatát. Ott szeretnék állni ezerkilencszázhetvenben Szörnyeteg Lajossal, szemben a Szentendrei-sziget csúcsával, mielőtt belecsusszanunk a Dunába, hogy átússzuk. Csak úgy. Ami nem sikerült igazán, kábé húsz méterre a csúcstól reménytelenül elsodort minket a víz és legalább egy kilométerrel lejjebb másztunk vissza ugyanarra a partra. Eszünk ágában sem volt feladni, ugyan mitől gondoltuk volna meg magunkat? Lustán felballagtunk egészen Pünkösdfürdőig és újra beugrottunk. Félúton lehettünk, amikor meghallottuk a dudálást és a parton két kocsinak támaszkodva néhány rendőr integetett unottan. Ettől még jobban rákapcsoltunk és azelőtt értünk partot, hogy egy rendőr-motorcsónak elpöfögött mögöttünk keresztbe. Lihegve beugrottunk a bokrok közé, onnan néztük, ahogy a jóemberek ide-oda kanyarogva bámulnak kutakodva minden irányba. Aztán egy idő után megunták, de mi sötétedésig maradtunk, egy szál fürdőnadrágban, körülbelül ötvenezer mohó szúnyoggal. A következő héten egyikünk sem ment suliba. Amikor a sötétben úsztunk visszafelé, arra pöfögött valami vízibusz-féle és a Szörnyeteg már olyan állapotban volt, hogy nem nagyon tudott logikusan gondolkodni. Valamitől a hülye fejébe vette, hogy átúszik a hajó előtt, ami nyilvánvalóan teljes képtelenség volt és hiába üvöltöztem utána, szépen eltűnt a vízben ott, valahol a hajó orránál. Emlékszem arra gondoltam, mi a bánatot fogok majd mondani az anyjának, amikor különös módon egyszerre csak megjelent hátul, a propellerek között a félhomályban és csapkodott kitartóan. Lihegve kimásztunk egy stégre végül, valaki zseblámpával a szemünkbe világított. Ott álldogált egy biciklis rendőr csodálkozva, de ez már sok volt. Valamelyikünk (vagy mind a ketten) felvisítottunk és kétoldalt elrohantunk mellette, végig a köves parton, mezítláb, egészen a faházig, ahol belerogytunk az ágyba és csak másnap délelőtt kezdtünk el röhögcsélni az egészen. Amikor már nyilván szikrázva és vadul sütött a nap!

Aztán jó néhány évvel később egy sejtelmes nyári éjjel, amikor sokan voltunk egy szobában, köztük egy bizonyos lány is, ahol mindenféle buta és zseniális dolgot műveltünk, annyit nevettünk, amennyire élő emberi lény képes és aztán hajnal felé kicsit lenyugodva már álmosan beszélgettünk, az egyik kölyök elkezdett mesélni egy történetet arról, hogy ő meg a haverja át akartak úszni a Szentendrei-szigetre és a rendőrök hajkurászták őket és őt majdnem eltrafálta egy hajó, amikor éppen úsztak vissza. Tátva maradt a szám. Gyorsan kiderült, hogy az a kölyök később a Szörnyeteggel járt egy gimnáziumba. Különös volt, hogy amikor szemernyi tépelődés nélkül vadul elkezdtem beleverni az orrát a hazugságba, valahogy senki nem háborodott fel annyira, amennyire szerintem dukált volna. De hát… de hát hazudik! Ellopta az én történetem! Nem értitek? Hazudik! Elkeseredetten jártam körbe-körbe az arcokon és egyszerűen nem értettem, hogyan lehet az, hogy vadul bizonygatom a nyilvánvaló igazságot, de azokon az arcokon inkább olyan bizonytalan, meg kényelmetlen kifejezéseket látok. Nem vonták persze kétségbe a tényeket, de nem is veregették a hátam mellém állva. Csak a hangulat változott meg. Zavarba ejtően kínossá. De hát akkor egy ilyen egetverő igazságtalanságot egyszerűen nem lehetett megtorlatlanul hagyni! Ezt is milyen jó lenne újra átélni – gondoltam. A féktelen felháborodást. Vagy éppen milyen zseniális lenne csendben maradni, csak elmosolyodni észrevétlenül és később sem elmondani senkinek, mint amikor derűsen eldobod a nyilvánvalóan nyerő lapod, mert nem igazán akarod már mindenáron megnyerni a tízedik leosztást. De hát ilyesmin már csak ebben az új évezredben tudnék eltűnődni, amikor már vén vagyok, mint az országút és emiatt akaratlanul is valamennyivel bölcsebb. A francba! De jó lenne még mindig esztelenül kiállni a vélt igazság mellett, magasról csinálni a bölcsességre és inkább dühöngve örökösen elbukó drámai hősnek bizonyulni!

Ezerkilencszázhetvenben nem voltak szúnyogok sem. Vagy ha igen, ki a francot érdekeltek! Nem voltak bonyolult és ellentmondásos gondolatok sem. Vagy ha igen, akkor újak voltak, frissek, üdék és érdemesek arra, hogy bajmolódjak velük, vagy szenvedjek miattuk. Reggel elsétálni azzal a hihetetlen bőrű lánnyal a sarokig abban a nyersen szikrázó napfényben és fillérekért venni szekérderék paradicsomot, zsemlét, meg párizsit, hogy amikor mindenki előkászálódik valahonnan álmosan pislogva, leülhessünk valamelyik szabad asztalhoz és órákon át vághassunk vadul egymás szavába. Pingpongozni szilajon azokon a végtelen délutánokon és hallgatni újra meg újra az In the Year 2525-ot abból a recsegő tranzisztoros rádióból ott a korláton. Összenézni egymással gúnyosan azon a másik, huszonévesen már ősöreg bandán, akik néha ott sertepertéltek, de valahogy pontosan érezni, hogy azok már nem tartozhatnak közénk. Várni a délután hat órát, amikor végre elindul a meleg víz a zuhanyzókban és aztán este megint lassanként összegyűlni valamelyik rozoga házikó loncsos teraszán, hogy elkezdődjön végre a játék. Ormótlan bögrékből teát szürcsölni, össze-vissza hablatyolni és minden idők legelviselhetetlenebb, legfájdalmasabb érzésével eltelni ahányszor egymásra nézünk azzal a lánnyal. Amihez valahogy hátul abban a bugyuta fejemben még az is hozzátartozott, hogy ez csodálatos, de még annyi minden fog történni, annyi minden, még ennél is csodálatosabb fog történni! Hát honnan a francból tudhattam volna, hogy ezek voltak azok a pillanatok? Senki nem súgott olyan bölcs figyelmeztetéseket a fülembe, hogy figyelj, ezek az érzések azért olyan elviselhetetlenül és fájdalmasan varázslatosak, mert nincs több belőlük. Hogy történik majd mindenféle, érzel majd még mindenfélét, de ezerkilencszázhetvenből nem lesz több. Ha belegebedsz, akkor sem! És ha súgta volna is valaki – megvontam volna a vállam, elhúztam volna a szám, vagy éppen öblösen felkacagtam volna.

Micsoda pazar esztendő volt ezerkilencszázhetven! Egy este azzal a nővel, igazi, valódi, felnőtt nővel beszédbe elegyedtem a Balaton partján és mennyire nem tudtam még megítélni, hogy amikor az a nő zavarosan karattyol valami bosszúról, az nem igazán normális, nem igazán logikus, nem igazán természetes. Honnan a bánatból gyanítottam volna még akkor, hogy a felnőttek között éppen annyi a buggyant, zizzent, zakkant, mint a saját korosztályomban? Miből sejthettem volna, hogy sőt, sokkal több! Ha valamelyik osztálytársam hülye volt, akkor egyszerűen hülye volt. Hülyébb, vagy még hülyébb, mint a többi kölyök az osztályban. De ha egy felnőtt hülye volt, az nem volt sem normális, sem logikus, sem természetes és ezt valahogy még nem voltam képes felismerni. Mennyire odavoltam ott a szürkületben a vízparton, hogy amikor kiderült, hogy a nőnek nincs szállása, felajánlhattam a szobámat. A szobámat, amiben egyetlen áldott, keskeny ágy volt csupán! Nagyjából az éjszaka kétharmadát aztán azzal töltöttem, hogy megpróbálkoztam mindennel, ami tizenöt évem elképzelése szerint ilyen helyzetben dukál, de a nő, szelíden ugyan, mindennek ellenállt. Az volt később az érzésem, nem is igazán azért, mintha nagyon ellene lett volna irgalmas szamaritánusként lerendezni, hanem mert egész valóját betöltötte a várakozás a másnapi magasztos bosszúra. Amíg türelmesen le-lefejtette mohó kezeimet a melléről, arról mesélt, hogy az a férfi, akivel már több mint egy éve heves szerelembe estek, eljött ide a vállalati üdülőbe a feleségével és a kölykeivel, ahelyett, hogy őt hozta volna magával. De holnap bosszút áll! Hosszan mesélt a sötétben, csak a szemei világítottak. Ha nem lettem volna annyira elfoglalva saját lankadatlan próbálkozásaimmal, talán összepisilem magam ijedtemben. Aztán másnap ebédnél egyszerre csak az összes asztalnál mindenki felkapta a fejét, ott hátul valaki valószínűtlenül magas hangon visított és csak azt láttuk, hogy három férfi vonszol kifelé egy nőt, aki vadul kapálódzik. Még láttam egyszer a parton, de csak messziről.

Micsoda nyár lehetett az, amikor ott álltam, ki tudja már mióta, az Északi összekötő hídjának annyira valószerűtlenül keskeny korlátján egyensúlyozva, és gyáván tépelődve próbáltam rávenni magam az ugrásra, amikor végre arra jött az az öregember, aki jóindulatúan elmesélte, hogy a víz alatt a hajógyár mindenféle szörnyű vasdarabjai hevernek láthatatlanul és ha oktondin beleugrok, tuti, hogy felnyársalnak, amitől hálásan és megkönnyebbülve mászhattam vissza a vigyorgó Szörnyeteg mellé a biztonságba. Az a híd, aminek a méter széles gyalogjáróján a teljesen hülye Jenő nevű, nagyon alkalmi haverom a százhuszonötös Zetkáján száztízzel ment velem keresztül, amitől még a meztelen talpam is verejtékben úszott. Az a híd, ahol félúton találkoztunk azzal a két lengyel kölyökkel, akik aztán néhány napig a faházamban laktak és egyikük Szczecin karatebajnokaként álló helyében lazán lerúgta annak a faháznak a tetejét.

Ezerkilencszázhetvenben minden annyira új volt, mintha akkor hozták volna ki a gyárból. Az összes előző év arról szólt, hogy önkéntelenül arra fordultam, ahonnan megböktek, vagy megszólítottak, ahol nem léteztek még se gondolatok, se szándékok, se tervek, ahol az összes kölyök körülöttem teljesen hasonlóan csak hülyült, röhögött, dühöngött. Reagált. Önfeledten, mint az állatkák. A felnőttek pedig, akik terveztek, gondolkoztak, utasítottak, más tészta voltak, nem számítottak. Hiába volt látszólag egy szekérderék eszük, lassúnak, bambának, ostobának, röhejesnek, de leginkább szánalmasnak bizonyultak. Hiába voltak félelmetesek, parancsolóak, számonkérőek, jobb híján leginkább csak féltünk tőlük, engedelmeskedtünk nekik, vagy kinevettük őket. Akkoriban, ha valamelyik osztálytársam tiszta erőből ököllel a vállamba ütött (teljes természetességgel), azonnal vissza kellett adni. Azonnal és kötelezően. Vagy éppen nem csodálkozni, ha visszakapom, amikor én ütök először. Nem létezett különbség.

Egy szikrázó tavaszi reggelen vadul rohantunk volna a Szörnyeteggel végig a folyosón a harmadikon, le a térre, de a végén ott állt a Havas Berta néni kitárt karokkal, olyan furcsán vörös képpel és le kellett fékeznünk előtte. Meghalt a Havas bácsi, mondta tragikusan eltorzult hangon, tragikusan eltorzult arccal és mi csak álltunk ott a Szörnyeteggel, bámultuk azt az arcot, nem is értettük, mit mond. Meghalt? A Havas bácsi? Mi van!? És ahogy figyeltük azt az arcot tanácstalanul, éreztük, hogy baj van. Hogy baj lesz. Nem néztünk egymásra, de pontosan tudtuk, hogy pontosan ugyanazt érezzük, ugyanaz játszódik le bennünk. Próbáltuk – annyira próbáltuk! De csak teltek azok a hosszú másodpercek és nem mertünk egymásra nézni. Aztán vége volt. Egyszerre robbant ki belőlünk a röhögés. Kínosan, hangosan, önfeledten és ellenállhatatlanul. Elrohantunk az elképedt Berta néni két oldalán, be a lépcsőházba és robogtunk le a lépcsőkön hármasával, fuldokolva, röhögve és valahogy halványan, mégis bizonytalanul szégyenkezve. Berta néni többé nem köszönt az anyámnak.

Azokban az ezerkilencszázhetvenet megelőző években nemigen voltak miértek, csak a ki, mi, hol és mikor. A dolgok annyira egyszerűen és annyira valószínűtlenül ösztönösen történtek. Előző nyáron a Szörnyeteggel néhány hétig abban a félhomályos, vasszagú raktárépületben pakoltunk villanykörtéket kartondobozokba hatan. Három lány, három fiú. Ültünk csak hosszú-hosszú órákon át a recsegő, kemény farekeszeken, a kezünk és a szánk járt. A többiek egy-két évvel talán idősebbek lehettek és kezdetben a Szörnyeteggel csendben lapítottunk csak. Füleltünk. Volt ott az a lány, aki valamitől más volt, mint az összes többi lány, akivel addig valaha találkoztam. Nem volt se szebb, se okosabb, csak valahogy más volt. Beszélt a Micimackóról és nem annyit mondott csak, hogy tök jó, hanem elmondta, hogy miért szerette. Hogy miért különleges. Amióta az eszemet tudtam, minden olyan pillanatot, amit nem a focival, rohanással, verekedéssel, vagy a többiek vállának a csapkodásával ütöttem agyon, olvasással töltöttem. Olyan kölyök voltam, aki rendszeresen nekiment fejjel az utcán a lámpaoszlopnak egy könyvvel a kezében, akihez éjszaka dühödten tört be apja, és kiráncigálta a dunyha alól, hogy elég volt, nem fogsz tudni reggel felkelni, de attól még azok a varázslatos, lenyűgöző, csodálatos betűk, amiknek annyira nem tudtam ellenállni, csak átmentek rajtam. Behatoltak simán azok a szavak, valami megmagyarázhatatlant okoztak, aztán ugyanolyan simán eltűntek a nagy semmiben. Átmentek rajtam csak. Szerelmes voltam azokba a szavakba, vonzottak, de ha valaki vette volna a fáradtságot, hogy megkérdezze, milyen volt, amit éppen elolvastam, annyit tudtam volna mondani: tök jó. Így aztán lesunyt fejjel, de feszülten hallgattam azt a lányt, ahogy lelkendezik azokról a soha nem hallott állatokról abban az ismeretlen könyvben és valahogy sikerült megéreznem, hogy a lány rajongása olyasmiről szól, ami több egy egyszerű mesénél, amiben csupán soha nem hallott állatok szerepelnek. Ugyanakkor – annak dacára, hogy nem találkoztam még azzal a szóval, hogy sznobizmus – halványan ugyan, de gyanítottam, hogy a lány lelkendezése talán nem csak a sajátja, hanem csupán ismétlése azoknak, akik szerint az a könyv több egy egyszerű mesénél.

Aztán valamikor év közben egyszer csak megjelent az a kölyök az osztályban. Alig vettük észre, olyan semmilyen kölyök volt. Nem annyira szánni, meg kínoznivaló szerencsétlen, de olyan aztán végképp nem, akitől félni kellett, vagy akivel annyira érdemes lett volna barátkozni. Nem nagyon lehetett észrevenni. Még csak okos sem volt, akit azért lehetett volna utálni, mert mindig jól felel, vagy ilyesmi. Passzolt valahová középhátra. Aha, ez is velünk jár, ott álldogál a balszélen az osztályfotón. Vagy a jobbon? Észre se vettem volna, ha nem történik az a furcsa dolog valamikor azon a nyáron, talán az úttörőtáborban. Állítottunk fel valami sátrat, ami mindig bizonytalan kimenetelű dolog volt, azokkal az elgörbült, vacak alumínium cövekekkel, meg azokkal a teljesen kiszámíthatatlan formájú ponyvadarabokkal. A srác bent mocorgott a vászon alatt, én kívül szerencsétlenkedtem, amikor egyszerre csak ott domborult előttem a feje. Mint egy labda. És természetesen tépelődés nélkül odacsaptam a cölöppel. Ahogy az ilyenkor dukál. Tisztán emlékszem rá, mennyire megdöbbentem, hogy amikor vörösen, csatakosan és dühösen kiverekedte magát a sátor romjaiból, egyenesen nekem támadt. Meglepett, mert valahogy teljesen indokolatlan volt a dühe. Eltorzult arccal ugrott felém, miközben ami történt, apróság volt. Természetes. Előrehajol, megy a seggberúgás. Ami feszül, jogos. Meg különben is! Nem voltunk azért ugyanabban a súlycsoportban, nagyobb voltam és erősebb. Nem mintha az osztály csúcsragadozói közé tartoztam volna, de mégis! Hozzá képest azért. Álltam csak ott teljesen elcsodálkozva. De hát mi baja van? Csak fejbekólintottam! És ugyanakkor (váratlanul) valami nagyon enyhe, kényelmetlen érzés lopakodott elő valahonnan a gyomrom tájékáról. Olyan, amit előtte talán még sosem éreztem. Szégyenféle. Ez a kölyök, akinek a nevére sem emlékszem már, egyszerűen nem volt hajlandó az ököllel belevágok a válladba nagyon alapvető törvényét tudomásul venni. Fel volt háborodva, mert kupán vágták és annyira fel volt háborodva, hogy ettől, enyhén ugyan, én is elbizonytalanodtam. Ismeretlen érzés volt, talán azért maradt meg annyira tisztán. Mindenesetre ettől kezdve valahogy másként néztem rá. Olyan helyről jöhetett, ahol nem a mi durva törvényeink uralkodtak. Jó, nem kezdtem el elájulni tőle, meg tisztelni, de valahogy megéreztem, hogy ahonnan ez a kölyök jött, ott nem volt magától értetődő, ha lazán fejbekólintanak egy sátorcölöppel. És ez annyira szokatlan és ismeretlen dolog volt, hogy valahogy felkeltette az érdeklődésem. Attól kezdve másképpen néztem rá. Aztán az idők során valamennyire össze is barátkoztunk. Mindig megmaradt körülötte az a levegő, amiből finoman áradt, hogy más, mint a többiek. Más, mint én és egyáltalán mindenki, akit ismertem, mióta az eszemet tudtam, ott abban a mi pompás nyolcadik kerületünkben. Nem volt különösen okos, nem volt daliás, nem volt erős, talán senki más nem látta benne azt a másságot, amit én sem fedeztem volna fel, ha nem vágom kupán. Meg aztán ott volt a barátom, a Szörnyeteg, akivel elsős korom óta sülve-főve és aki, mivel nem nagyon értette, mi a fenét találhatok érdekesnek ezen a kölykön, meglehetősen gyanakodva szemlélte az egészet. Nem is csodálkoztam, mert tudtam, hogy azt a másságot, ami engem lenyűgözött, ő nem látja, nem érti, mert számára az a kölyök, aki sunyin beférkőzött közénk, csak egy nagyképű, szánalmas lúzer maradt (dacára annak, hogy ez a szó akkoriban még nem is létezett). Teljesen megértettem a féltékenysége fájdalmát, de nem érdekelt. Miért is érdekelt volna? Aztán az a kölyök eltűnt. Elvitték valami másik iskolába és maradt minden a megszokott régiben. Belevágtunk vadul ököllel egymás vállába és – ki tud hangosabban röhögni.

De amikor eljött ezerkilencszázhetven, minden megváltozott. Valahonnan megjelentek körülöttem azok, akiknek mindenféléről véleményük volt és ráadásul jól-rosszul képesek voltak el is mondani. Egyszerre csak megjelentek körülöttem olyanok, akik valahogy mások voltak. Akiknek nem üthettem ököllel a vállába, amikor csak eszembe jutott, mert megütközve néztek volna rám, dühöngtek volna és nem értették volna. Ott termettek hirtelen körülöttem azon a nyáron, a Római-parton a tévéteremben estefelé, ültek körben a rácsos székeken és olyan dolgokról vitatkoztak egészen komolyan, amiknek számomra semmi, de semmi értelme nem volt, lelkendezve beszélgettek olyan könyvekről, amiket nem olvastam, olyan filmekről, amiket nem láttam, olyan emberekről, akiket nem ismertem, és ha valamiben nem értettek egyet a másikkal, megpróbáltak válaszolni, nem kapásból és egyszerűen lehülyézni azt a másikat. Ültem ott mellettük, mögöttük, figyeltem és nem voltak gondolataim. Tiszta voltam, üres és tanácstalan. Semmit nem értettem, semmihez nem tudtam hozzászólni, csak azt éreztem homályosan, hogy közéjük akarok tartozni, én is el akarom mondani a véleményem, én is vitatkoznék, én is ellentmondanék, vagy egyetértenék, ha úgy hozza, de akkor, ezerkilencszázhetven nyarán nem volt miből. Üres voltam, zavarban voltam, dadogtam volna.

Egy délután a Szörnyeteggel vihogva, izgatottan lökdöstük egymást félre a keskeny repedés elől, amit a női zuhanyzó falán találtunk. Aztán büszkén dicsekedve újságoltuk George-nak, annak a kicsit idősebb haverunknak, aki jött zuhanyozni, hogy van az a nyílás. Ám őt ez nem nagyon érdekelte, ellenben elhúzta a száját és úgy nézett ránk, hogy egyszerre nem tűnt már valahogy annyira diadalmasnak az a leskelődés. Zavarban voltunk. Mi a baj ezzel? Meglestük a csajokat, és? Mi baj van ezzel? Ez tiszta hülye! De aztán ahogy telt hosszan az a nyár és megjelentek körülöttem azok, akiknek nem üthettem ököllel a vállába következmények nélkül, és akikhez szerettem volna egyre inkább hasonlítani, különös módon egyszerre csak észrevettem, hogy valami enyhe, homályos szégyen fog el, amikor közeledtem volna ahhoz a nyíláshoz a zuhanyozó falán. Olyasmi volt ez, mint amikor egy este csapatostul végigvonultunk a Rómain a Csillag mozihoz azokon a csodálatosan langyos, illatos, félhomályos utcákon, aztán ott vártuk a kezdést a bejárat előtt, körben állva, egymás szavába vágva és egyszer csak beugrott középre a bandzsa Béla lihegve a lelkesedéstől. Meztelen csajok a képeken! Meztelen csajok! (Azokról a fotókról rikoltozott buzgón, amik a filmek előzetesei voltak üveg mögött akkoriban minden mozi portálján.) De abban a bájos pillanatban már rájött, hogy vannak közöttünk lányok is. Felcsattant a röhögés, a bandzsa Béla pedig megsemmisülten hátrált vissza a körön kívül a sötétségbe. Mennyire tudtam akkor már – a nyár vége felé voltunk – hogy mitől kell szégyellnie magát a bandzsa Bélának és egyáltalán, micsoda édes, ártatlan nyár volt ezerkilencszázhetven, ahol emiatt még szégyenkezni lehetett!

Voltak azok a Duna-parti szikrázóan napsütéses, végtelen nyarak, ahol minden, egyszerűen minden fájdalmasan hibátlanul történt. Már ébredni lélegzetelállító volt, várakozással teljes. Éhesnek lenni, farkaséhesnek. Ki ment el reggeliért, hol fogunk összegyűlni, hogy felfaljuk mohón és közben tervezgessük azt a napot, ami pontosan úgy fog eltelni, pontosan olyan végtelenül haszontalanul, ráérősen, egykedvűen és mégis tökéletesen, mint az összes előző és az összes elkövetkező? Játékkal, lányokkal, mindenféle méretű labdákkal, evezőlapátokkal, szavakkal, vizekkel, versennyel, sértődéssel, verejtékkel, lihegő izgalommal és rövid unalmakkal. Mindenkinek a saját kétszer két méteres, rozzant faháza a menedéke, ahol egy-egy pillanatra elcsöndesedhetett a félhomályban, ha véletlenül betévedt átöltözni, vagy csak keresni valamit. Minden egyes napon bársonyon múltak a perceink és nagyon tudtuk mindenkiről, hogy kicsoda, hol a helye a hierarchiában, mire mit válaszol, mikor mi jut eszébe, mennyire jó lenne már megszabadulni tőle, vagy éppen mennyire tud hiányozni, ha éppen nincs ott. Hosszú, egyszerre vidám és mégis lustán bágyadt reggeli kulináris tivornyák, aztán rohanás, rohanás, rohanás, ameddig össze nem esel lihegve és röhögve és meleg víz pontosan hatkor a zuhanyzóban, ahol a korhadt lécek közt átlátni a lányokig, és aztán tisztán és jó szagúan elkezdődik a lélegzetelállítóan végtelen este. Vérvörös paradicsom.

Egyszer egy ilyen napon beténfergett az utcáról közénk egy idegen kölyök. Leginkább az Öszvérre hasonlított az Alapítványból. A hajlott, magas, vékony testére, a hosszú, esetlen végtagjaira, a csillogó, értelmes szemére, meg a csúnya nagy orrára emlékeztem. Kezdetben nem nagyon tudtuk hová tenni. Mit keres ez itt? De mivel tulajdonképpen barátságos kölykök voltunk és gyorsan kiderült róla, hogy hasonlít hozzánk, mert gyors felfogású és éppen olyan bolondul rajong minden hülye játékért, mint mi – befogadtuk. Együtt ugrált velünk ügyetlenül a focipályán és a pingpongasztalok körül, és este egyenrangúvá lett az összes bugyuta játékban. Elneveztük Balambérnak, mert valahogy nagyon passzolt rá és kedélyesen nem bánta. Egy ilyen hosszú nap bőven elég volt ahhoz, hogy valaki nagyon természetesen hozzánk tartozzon. Aztán késő éjjel bekeveredtünk valamelyik faházba hatan, vagy heten, és valahogy elhelyezkedtünk az emeletes ágyakon – aznap éjszaka éppen úgy alakult. Arra ébredtem, hogy az egyik lány felüvöltött. Felsikoltott inkább. Felkapcsoltam a villanyt és ott álltunk mindannyian szótlanul, néztük egymást. Senki nem mondott semmit, olyan nyilvánvaló volt. Szegény Balambér eltévesztette a házszámot, azt hitte, hogy a hosszú nap során annyira közel kerültünk egymáshoz, hogy az is belefér, ha tapizni kezdi az egyik lányt. Hogy az valahogy belefér. Nem gondolta szegény, hogy attól, hogy egymás hegyén-hátán fekszünk összebújva, az nálunk még nem jelent mást, mint hogy egymás hegyén-hátán fekszünk összebújva. És alszunk. Az egy nagyon kínos, majdnem elviselhetetlenül kínos néhány pillanat volt. Néztük egymást és a tekintetünkben nem volt sem megértés, sem megbocsájtás, mert Balambér szó nélkül szép lassan kifordult az ajtón és csendben eltűnt a sötétben. Soha többé nem láttuk. Illetve aztán harminc év múlva találkoztunk és a másodperc töredéke alatt megismertük egymást. Benne nyilván a szégyen, bennem a bűntudat munkált, mert valahogy soha nem tettünk utalást arra a mi valamikori találkozásunkra. Az a különös, hogy Balambérnak semmi oka nem volt a szégyenkezésre – jesszus, annyira ártatlan semmiség, ami történt.

Végeláthatatlan langyos éjszakák tudtak létezni ezerkilencszázhetvenben. Felhőtlen éjszakák minden értelemben. A sötét és kihalt ebédlőben az éjszaka csendjében öleltük egymást felhevülve, édesen kísérletezve és annyira ártatlanul azzal a lánnyal, amikor megjelent az ajtóban az a felnőtt – a fene sem tudta, hogy melyik, csak egy felnőtt – váratlanul felkapcsolta a világítást és azt kérdezte hangosan: hát ti mit csináltok itt? Nagyon tisztán emlékszem arra az öt szóra. Abban az öt szóban, vagy inkább a hangsúlyban, ahogyan kijött a száján, egyszerre volt csodálkozás, felháborodás, meg valami enyhe sértettség. Igen, irigységgel vegyes sértettség. Mint akiben, amellett persze, hogy vadul remeg a tokája a felháborodástól, valahol mégis ott bujkál a féltékenység, meg az irigység. Olyasminek lett kénytelen a tanújává válni, amiben neki már soha többé nem lehet része. Abban az ő megállapodott, csüggedt, egyhangú polgári létében, azzal a kívülről-belülről megismert feleséggel, a holtbiztosan kétütemű kocsijával, a kollegák ezerszer elismételt vicceivel, a mindig ugyanolyan vasárnapi ebéddel az anyóséknál, nem fog többé gyönyörű és ártatlan lányokat ölelgetni felhőtlen éjszakák közepén, egy elhagyott konyhában, a kihűlt tűzhelyek között. Az is ott bujkált abban az öt szavában, hogy mi a fenét képzeltek ti? A konyhában? Késő éjjel? Ahol főznek? Az lapult a szavak dallamában, hogy ez azért nem járja! Hogy ez botrány! Hogy én felnőtt vagyok, semmi közöm ugyan hozzátok, nem vagyok az apátok, de mégis! Hogy tökkelütött kölykök vagytok, akiknek az ilyesmihez nincs joguk. Tulajdonképpen pontosan ezeket mondta azzal az öt szóval és mielőtt talán életemben először felhorgadt volna bennem az a különös és vad düh az első felnőtt ellen, amitől felugrottam és egy ingerült lépést tettem feléje, egy nagyon rövid pillanatra belém villant az a röhejes emlék is, hogy a nyomorult csak megismétli a számtalanszor látott Hurrá nyaralunk című orosz film egyik egészen hülye szereplőjének a számtalanszor elismételt mondatát. Hát ti mit csináltok itt? És valahogy hiába teltek el évek, évtizedek, emlékszem arra az ismeretlen, felhorgadó dühre ott belül. Mi köze hozzá? Mennyire elszánt és felszabadító érzés volt, amikor vadul előrelépve egyszerre csak kirobbant belőlem: mi köze hozzá! Szó nélkül kifordult az ajtón, a villanyt lekapcsolhatta volna.

A Duna-part összes stégén ültünk azzal a lánnyal mindenféle ártatlan éjszakákon. Egymással szemben, felhúzott térdekkel, úgy átölelve a másikat, hogy háttal egymás lábának dőlve hosszú, hosszú, hosszú órákon át egyszerűen nem állt be a szánk. Mi a bánatról tudtunk annyit hablatyolni? Mi a bánat volt bennünk, ami megérte volna, hogy elmondjuk egymásnak? Akkor, amikor még annyira üresek voltunk?

Ezerkilencszázhetven különös nyara, amikor heteken keresztül cinkotabakancsban mosogattam a szutykos edényeket abban a puccos Halászbástya nevű étteremben, ott a vár tetején, ahol annak a pincérnek a tányérjáról a mocskos padlóra csúszott a rizs a konyhából kifelé menet, és aki fürgén lehajolt, maroknyit visszalöttyintve belőle, a tenyerével kutyafuttában lapogatva, hogy amikor a lengőajtón kilépett az étterembe, a dereka gyönyörűen, büszkén és méltóságteljesen kiegyenesedhessen. Ahonnan esténként a sötétben megállás nélkül rohantam lefelé az összes meredek lépcsőn, egészen a Lánchídig, valamitől kimondhatatlanul szilajul és vadul. Az volt a nap várva várt csúcspontja. Megállás és fékezés nélkül. (Élvezni a testet, ami előtt nem létezik semmiféle akadály, amivel nem lehet visszaélni, mert egyszerűen mindenre képes.) Aztán egy nap a főséf gyönyörű ívben és utánozhatatlan grandezzával felém röpítette (vagy inkább hozzám vágta) azt a duzzadó kulcscsomót, ami egyszerűen mindent nyitott és azt kérte (vagy inkább parancsolta), hozzak fel aszpikot! Lesunyt fejjel, hidegvérrel lehajoltam a kulcsokért és elszántan belenyomtam egy kést a cinkotabakancs magas szárába. Az alagsorban egy hosszú folyosó két oldalán álldogáltak a hidegkamrák zárt ajtók mögött, és amikor eljött végre ez a lélegzetelállító pillanat és kihúztam egy hatalmas tepsit telis-tele szívem egyetlen szerelmével, a csodálatos somlói galuskával, gondolkodás nélkül lekanyarítottam abból a gigászi tepsi sarkából egy fél kilós darabkát. Sietve és mohón felfaltam, egyszerre volt mesebeli és émelyítő. Ahogy lihegve toltam volna vissza a helyére, rádöbbentem a katasztrófára. A tragédiára. A végzetes baklövésre, amit elkövettem. A másfél méteres somlói sarkából hiányzott az a darab. Egyetlen módja volt annak, ha el akartam tüntetni a rablás nyomait – végig kellett vágni, ki kellett egyenesíteni a sort. És aztán természetesen egyetlen módja maradt annak is, hogy eltüntessem, fel kellett zabálni, méghozzá rapid az egészet. Valamivel később, délután, őszintén aggódó szemekkel fogtak körbe a fityulás konyhások és engedtek utamra gyengéden lapogatva a hátam, miután összehánytam mindent és mindenkit magam körül. Parázs idők!

Ki az, aki mindent vadul és intenzíven élt át? Ki az, aki hol büszkén és magabiztosan, hol szégyenkezve és bizonytalanul tapasztalta meg, hogy milyen is az a méregzölden fiatal világ körülötte? Ki álldogált a tükör előtt az arcát kémlelve, hol viháncolva szemből, hol elkomorodva profilból? Aki annyira utálta az orrát oldalról, hogy ha csak tehette, igyekezett szembefordulni a lányokkal. Kinek mondta egyszer egy lány, talán hetedikben, hogy lehet, hogy szép, de az a másik srác, az viszont kedves? És miért emlékszem erre az aprócska félig bókra, félig sértésre olyan tisztán fél évszázaddal később, amikor ha összepisilem magam, akkor sem tudom felidézni, mit vacsoráztam tegnap este? Ahogyan arra a másik mondatra is jóval később, attól a másik lánytól, aki azt mondta, hogy biztosan Skodám van, mert valahogy úgy nézek ki. Amellett, hogy viccesnek találtam a dolgot és öblösen felkacagtam, tényleg Skodám volt éppen, a francba is! Ki az, aki számtalanszor nyomorultan tipródott, hogyan köszönjön valami szembejövő magabiztos felnőttnek, és aki megfogadta, ha majd egyszer ő is az lesz, holtbiztos, hogy emlékezni fog minden gaztettre, amit ezek a felnőttek elképesztő ostobaságukban, amnéziájukban és nemtörődömségükben elkövettek ellene. Minden kölyök ellen. És persze ki lett az, aki erről olyan serényen elfelejtkezett, amikor maga is felnőtté vált? Ki volt az, akire ahányszor magához nyúlt, akkora szorongás és bűntudat csapott le, hogy ijedtében lesunyt fejjel, szánalmasan pislogott maga körül és helyben megfogadta, hogy ilyen bűnt soha többé nem követ el? És ki volt az, akinek másnap habozás nélkül elindult a keze lefelé?

Ezerkilencszázhetven, amikor, mint az autisták, akik mindent megjegyeznek, mert valahogy nem sikerül eldönteniük, hogy mi az, ami valóban fontos és lényeges, mindennek átkozottul nagy jelentőséget tulajdonítottam. El akartam mindenáron süllyedni a szégyentől, amikor kihívtunk a Szörnyeteggel két másik kölyköt, mert holtbiztosak voltunk abban, hogy kétszázszor jobban focizunk náluk, odacsábítottuk a lányokat és persze mocskosul kikaptunk. Vége volt a világnak! Azt a szégyent nem lehetett ép ésszel elviselni, és az sem enyhítette az országos gyalázatot, hogy a lányok a végén unottan fecserészve álltak fel a padról, porolgatták a szoknyáikat és egykedvűen indultak vissza, hogy le ne késsék a meleg vizet a zuhanyzóban. Mint akik nem is értik, mi itt a tragédia. Ahogyan nyilván nem is értették és nem is érdekelte őket. De hát ezerkilencszázhetvenben még nem hittem nekik. Minden olyan új volt és kipróbálatlan, hogy komolyan kellett venni. Ahogyan jóval korábban, tíz éves korom táján hazafelé a suliból egy téli délután elvesztettem a nyakamból azt a nagyjából kétforintos nyakláncot, amit a bátyámtól kaptam, és a sötét éjszakában fel-felzokogva, végtelen órákon keresztül kétségbeesetten vakargattam szétfagyott ujjakkal a latyakos havat. Nem volt a teremtésben vesztes, csak én.

És ott volt Fifi, az a haverom, akiért minden lány odavolt, aki nemtörődöm lazasággal az egész osztály vitathatatlan vezéreként vezette hosszú heteken keresztül a többieket ahhoz a félreeső, romos épülethez, ahová homályos borzadállyal soha nem mert egyikünk sem belépni, csak suttogva lapultunk néhány lépésre és lestünk be a sötétbe az oldalán tátongó nyílásokon. Nagy ritkán valamelyikünk felcsillanni vélt valamit ott benn a sötétben és ettől mindannyian még izgatottabban meregettük a szemünket és esküdöztünk, hogy igen. Igen! Mi is láttuk. Aztán végül meguntuk.

Ő volt az a haverom, akivel horgászni jártam hajnalonként, és aki miatt kora reggel még át kellett másznom a rozoga bérházunk bezárt, rozsdás kapuján, hogy kijussak azokra az olyankor még teljesen néptelen utcákra, amik annyira különösek és szokatlanok voltak, mint azok a filmek, ahol valamitől egyszerre csak eltűnik az emberiség. Mentem végig a kihalt, ismerős/ismeretlen utcákon, feltartott arcomba kelt fel a nap és valahogy úgy éreztem nagyon élek, mert mindennek jelentősége van. A lépéseknek, a levegővételnek, az erősödő napfénynek, az intenzív illatoknak – mindennek. Egy ilyen reggelen úgy döntöttem, hogy a bátyám féltett és különleges kordbársony cipőjében indulok el horgászni. Aztán, amikor este valami roskatag külváros kertjei között baktattunk hazafelé a sötétben és valamelyik kerítés mögül ránk rontott egy acsargó fekete kutya, Fifi vadul elrohant, én pedig úgy döntöttem, hogy bölcsebb dolog nem eliszkolni, az ilyen dögök nyilván a menekülő után vetik magukat. Csak álltam békésen, a kutya pedig elszántan kettéharapta a kordbársony cipőt. Nyilván a lábujjamra hajtott, de az nem jött össze neki. Másnap suli után a Szörnyeteggel elmentünk a könyvtárba, kikerestünk valami olyan könyvet, hogy ‘Hogyan védd ki hatásosan, ha megtámadnak’ és az egész délutánt lent a téren azzal töltöttük, hogy a Szörnyeteg úgy csinált, mint aki hasba akarna rúgni, állon akarna vágni, vagy ki akarná csavarni a karom. Este viszont a bátyám nem szólt semmit, hanem mielőtt felidézhettem volna a tanultakat, adott nekem egy hihetetlenül nagy pofont. Ezzel aztán le is tudtuk a dolgot.

A Fifivel szedtük össze egy este a Népligetben azt a két lányt, akik közül az egyikkel, a kevésbé széppel csókolóztam először életemben. A mellettünk lévő padon Fifiék ugyanazt csinálták, és amikor elbúcsúztunk tőlük, elárulták, hogy Pacsirtamezőn laknak. Másnap felszálltunk egy villamosra, amelyiknek a végállomása Pacsirtamező volt, azzal a szilárd hittel, hogy holtbiztosan megtaláljuk őket.

Édes jó istenem! Milyen jó lenne olyan korban élni, amikor mindennek jelentősége van! Akkor is, ha nem. Elhinni a drámai veszteségeket, belepusztulni azokba a sorscsapásokba, amiken most már csak elhúzzuk a szánkat, vagy unottan megvonjuk a vállunkat. Eltúlzottan és vadul hinni, bízni, remélni mindenben, mert mindenféle rohadt rutin híján fogalmad sem lehet még arról a hátborzongató igazságról, hogy nem eszik olyan forrón a kását. Hogy kiterítenek úgyis. Meg hogy gondolta a fene!

Egyszer, évtizedekkel később, találkoztam Fifivel, kölyökkorom hősével, akinek valamitől eltűnt az a szép sima barna bőre, a szeme zavarossá és tompává vált, elvesztette a fényét, eltűnt belőle az a csillogás, amitől megvesztek a lányok annak idején. Mosolyogva ajánlotta fel, hogy nézzek be hozzá, ha a Határ úti metró restijének a környékére tévedek, de már hiányzott belőle az a lendület, amitől annak idején az egész osztály gondolkodás nélkül rohant utána, bármerre is indult. Egyedül a mosolya volt a régi, az nem tudott megkopni.

Honnan a bánatból sejthettem volna akkor, hogy a létező legfontosabb dolog valakiben, hogy mekkora lelkesedés lobog benne. Nem lihegő lelkendezés, hanem hogy mekkora benne az érdeklődés a dolgok iránt. A fogékonyság, a tettvágy, hogy létrehozzon dolgokat. Valamit, ami erőfeszítést követel. Milyen jó, hogy fogalmam sem volt még erről. Hogy ez a lelkesedés (vagy mi) nem szándék, vagy akarat kérdése – ez vagy van, vagy nincs. Van, aki úgy születik, hogy duzzad tőle, van, aki leéli az egész érdektelen életét nélküle, de a legrémisztőbb azért mégis az, hogy bármikor eltűnhet. Huss! Se szó, se beszéd, semmi figyelmeztetés, csak éppen egyik nap úgy ébredsz, hogy apátia a neved, és a szemedből eltűnik a csillogás.

Ezerkilencszázhetvenben nem csak az volt nyilvánvaló, hogy ez a lelkesedés ott bujkált bennem minden áldott pillanatban, hanem az is, hogy milyen tökéletesen hiányzott az attól való rettegés, hogy egyszer csak ukk-mukk-fukk eltűnhet. Meg a féktelen indulat és felháborodás! Azon a késő estén, amikor apám nem engedett el Rómaira, mert tényleg késő este volt – de hát az a lány várt rám! Úgy kellett akkor felrobbanni, üvölteni és ököllel átütni tiszta erőből azt a rücskös katedrál üveget, aminek a nyoma fél évszázad után is ott virít a csuklómon. Pontosan úgy kellett tajtékozni és tombolni azon az égbekiáltó igazságtalanságon. Pontosan úgy!

Különös emlékeim maradtak apámról. Szerettem, amikor a két hatalmas kezében volt az én két nevetségesen apró kezem, együtt mostuk szappannal a konyha csapjánál és annyira selymesen simának éreztem az övét. Szerettem, hogy vasárnaponként, amikor sokáig maradt mindenki ágyban és én apám mellkasáról az őszülő szőrszálakat tépdestem, csak nevetett, mint akinek nem lehet fájdalmat okozni, annyira erős. Legyőzhetetlen. Szerettem, hogy készségesen cipelt mindig, amikor fáradt voltam, akkor is, amikor csak úgy csináltam mintha fáradt lennék. Szerettem, hogy egy hideg téli napon moziba vitt, de már nem volt jegy, és amikor egy lágyszívű felnőtt azért bevitt magával (a Dzsungel könyvére), a végén, ahogy jöttünk kifelé, az apám ott állt kint az utcán, várt rám és vastagon állt a hó a kalapján, meg a kabátján. Akármilyen kicsi is voltam, akkor nagyon szerettem. Aztán eljött az a nap, amikor minden megváltozott, amikor valahogy ez a sok-sok szeretet egyszerre csak, se szó se beszéd, megfakult bennem. Attól a naptól fogva valami bizonytalan, homályos, kényelmetlen, zavarba ejtő szégyen fogott el a szüleim iránt, nem akartam együtt menni velük sehová, nem osztottam meg többé a titkaimat velük. Azon a napon ott ültem a téren a hintában – talán ötévesen – tél volt, hó mindenütt és apám lökdösött buzgón, amikor egy lány valamin összeszólalkozott velünk. Emlékszem mennyire megdöbbentem azon, hogy az a lány féktelenül és vadul szitkozódik, hogy lehülyézi és kineveti az én felnőtt, legyőzhetetlen apámat, aki kezdetben megfontolt, komoly szavakkal próbálja rendre utasítani, de aztán elveszti a fejét és elkezdi ügyetlenül hajkurászni a vakítóan fehér hóban. Himbálóztam ott a hintában rémülten, megalázva és csak bámultam apámat, ahogy csúszkálva, meg-megbotolva kergeti azt a pofátlan, fürge kislányt, aki vihogva ugrál el előle és néha-néha hátrafordulva hergeli gúnyosan. Néztem apámat és úgy éreztem, vége a világnak, megtörtént az, aminek nem szabadott volna megtörténnie, ami teljes képtelenség.

Ezerkilencszázhetvenben viszont minden magától értetődött. Mindennek pontosan úgy kellett történnie, ahogy megtörtént. Úgy volt természetes. Ahányszor életem során elhúztam kocsival azok mellett a mára már fűvel benőtt villamossínek mellett Újpest legszélén, minden egyes áldott alkalommal eszembe jutott, mennyire tátva maradt a szám, amikor az a haverom, akit néhány nappal azelőtt ismertem meg a Balatonon, ott a síneken ülve azt mondta, hogy az egyik szeme üvegből van, és mivel nyilván látta arcomon a hitetlenkedő döbbenetet, elővett egy kulcsot, hogy megkocogtassa. És erről mindig eszembe jutott az a másik kölyök, akit szintén akkor, a Balatonon ismertem meg, és akivel ahányszor találkoztuk valahol a városban, Jimmy Hendrix, All Along the Watch Tower induló gitárszólóját vinnyogtuk egymás felé a képzeletbeli gitár húrjait csapkodva. Tidididíttím, tidididíttím – There must be some kind of way outta here…

Naná, hogy elbőgtem magam, amikor a világ legszebb nője azt mondta, hogy menjek vele ezerkilencszázhetvenbe. Egyetlen századmásodpercre ugyanis hittem neki és az a nagyon-nagyon rövidke pillanat pont elég volt ahhoz, hogy a szemeim megteljenek könnyel, hiába döbbentem rá gyakorlatilag azonnal – az teljes képtelenség. Olyan nincs! De hát nem csoda, hogy arra az elképzelhetetlenül rövid pillanatra meg lehetett téveszteni, hiszen már maga az a tény is felfoghatatlanul valószínűtlen volt, hogy ott ül szemben velem a nyolcadik kerület legócskább kanapéján a világ legszebb nője és ettől valahogy talán még az is belefért volna, ha átbucskázik a fején és denevérré változik. Vagy hintalóvá, vagy pillangóvá – vagy bármivé. Egy darabig biztosan elhittem volna. Néztem csak rá azokkal a bánatos, könnyes szemeimmel, ő meg felnevetett. Vagy rám nevetett inkább. Na? Indulunk? Idegesen ugrabugráltak a fejemben a gondolatok. Ez nem normális. Ez beteg. Mindjárt berúgják az ápolók az ajtót és rávetik magukat. De a szó, ami valahogy végül mégis kivergődött a számon, ez volt. Induljunk! Rendben, csukd be a szemed! Becsuktam.

Aztán egyből kinyitottam. Mi van? Hová lett a világ legszebb nője? Jesszus! Vagy inkább a francba! Felugrottam. Mi vaaan? Zajt hallottam, nyílt az ajtó és benézett anyám. Anyám! Harmincvalahány évesen! Gyere már, mondta. Hányszor szóljak? Álltam csak mozdulatlanul, a szám nyitva. Anyám türelmetlenül grimaszolt és otthagyott. Egy idő után leültem az ágyra. Az ágyamra. Nem rémisztő volt, ami körbevett, hanem őrjítő. Inkább vérfagyasztó! A kezeim rángatództak, vadul próbáltam levegőt venni, lélegezni. Mi van? Anyám? Harmincvalahány évesen? Ez itt a szobám? Az én szobám? Kint süt a nap, az ablak nyitva, rálátok a szomszéd ház harmadik emeleti folyosójára és hallom azokat a hangokat, neszeket, amiket mindig hallottam abban az én szobámban. Távolról, ahogy a harminchetes villamos nyikorog a kanyarban, ajtók csapódnak, valaki mondja a magáét a lépcsőházban, hallom, ahogy anyám kiabál. Gyere már! De hát hová? Felálltam és kimentem lassan a nagyszobába, ahol egy tükör lógott a falon. Nagyon, nagyon lassan lépkedtem arra. Mielőtt belenéztem volna, anyám benyitott az előszobából, rám nézett, a homlokát ráncolta, kinyitotta a száját, de akkor megpillantottam a tükörképem és már nem igazán hallottam, mit mond, mert valahogy minden eltűnt, szétesett, puha vattába fulladt. Ki ez? Ki ez? Ez a halottsápadt, tátott szájú, rémült, szerencsétlen kölyök? Hozd már a táskád, hallottam aztán valahonnan távolról. Hányszor mondjam? Valahogy becsuktam a szám, fogtam a táskám és elindultam. Az iskolába.

Elrévülve tántorogtam lefelé a félhomályos lépcsőházban, óvatosan egyenként a lépcsőkön, keresztülvágtam a téren és hitetlenkedve szimatoltam a tavaszi fű illatát, azokkal a csodálatosan érzékeny orrlyukaimmal. Zötyögtem a sikoltozó, ásatag huszonhármas villamoson, beletúrtam a dzsekim zsebébe és néztem annak a csaknem idegen és mégis annyira ismerős kölyöknek a fényképét a bérleten. Néhányan voltak csak a villamoson, leültem és bámultam ki az ablakon, de nem láttam semmit. Semmit. Mi van?! Mi van?! Mi van!? Hol vagyok?

Amikor befordultam az iskolaudvar kapuján, hátulról valaki nekem rohant. Gyere már te hülye! Elkésünk. Mentem utána az emeletre. A szagok! Igen, a szagok valahogy azonnal otthonosan ismerőssé váltak. Áporodott ruhák, tornacipők, verejték. És az osztály. Azok a gyerekarcok! Valahonnan végtelen távolságból bontakoztak ki egyenként a ködből. Ez a Tóth! Az a Csemez! Az a Marticsek! És nem törődik senki se velem, rám se néznek. Hol ülök? Valahol hátul. Egész életemben valahová hátraültem egy teremben, ahol nem kell megszólalni, nem kell jelentkezni, nem kell semmiben részt venni, el lehet tűnni. Az egyik padsor végén volt egy üres pad. Amikor óvatosan odatettem a táskám, az egyik előtte ülő kölyök visszafordult és felnézett rám. Nemcsak attól bizonytalanodtam el, hogy a kérdő tekintetéből azonnal kiderült, hogy valaki másnak a helyét próbálom éppen elfoglalni, az is zavarba ejtett, hogy egyszerűen nem tudtam ki ő. Teljesen ismeretlen volt. Mi van, kérdezte csodálkozva. Menj már a helyedre! Az egyik üres helyre biccentett. A Piki mellé, te hülye! Ültem ott zsibbadtan, aztán bejött egy tanárnő, fiatal volt és kicsit ijedt is talán. Angolt tanított, illetve ügyetlenül próbálkozott, senki nem figyelt rá. Én sem. Bámultam az előttem ülők tarkóját, próbáltam elhinni, hogy álmodom. Mindjárt vége. Ilyen nincs! Ugye ilyen nincs? Néha megráztam a fejem, hátha eltűnik a francba ez az egész és felébredek. Valami vattaszerű ködön át hallottam lassú, nyekergő, nevetséges kísérletezést angol szavakkal, aztán ezt. Többször. Fonda! Fonda! Újra megráztam a fejem, a fiatal tanárnő hajolt felém tágra nyílt szemekkel, kitárt karokkal, kérdőn eltátott szájjal. Mi van? Alszol? Nem, nem! Dehogyis, hebegtem ijedten. Mit akar ez? Akkor válaszolj végre! What time is it? Ijedten tapogattam a zsebeimet. Sorry, I left my phone home. A tanárnő fiatal szeme még jobban elkerekedett, a szája kicsit kinyílt és meghökkenve kiegyenesedett. Gyere ki! Visszaült a tanári asztalhoz. Felálltam és éreztem, hogy elcsendesül a zajongás. Körülnéztem, a kölykök mind felém fordultak, várakozóan néztek, nyilván valami mulatságos dolog fog történni. Felléptem a recsegő dobogóra, a tanárnő a naplóban keresgélt, biztos engem. So, what time is it, kérdezte közben, anélkül, hogy felnézett volna. Körülnéztem. Teljesen hiába. Sorry, I really don’t know. Mit mondhattam volna? A tanárnő becsukta a naplót, felemelte a tekintetét és türelmetlenül megkérdezte. Don’t you have a watch? No, never had one. Then how do you know what time it is? My mobile. But I can’t find it. What are you talking about?

És akkor hirtelen belém hasított az a gondolat. Hogy ezek nem tudják! Honnan tudhatnák? Hogyha ez mind igaz, ha tényleg minden igaz, és én itt állok a gimnáziumban, kölyökkoromban az angoltanárnőm előtt, akkor ezek nem tudhatják, mi az a mobil. Álltam csak azon a nyekergő, szürke dobogón szótlanul és fejemben a zakatoló zűrzavarból lassan csúszott elő egy lehetséges megoldás. Ha ezek nem tudják, mi a mobil, akkor minden igaz! Akkor ez a valóság. Akkor tényleg visszakerültem! Visszajutottam! Igaz az osztály, igaz a tanárnő, igaz az anyám, a huszonhármas villamos, a szagok, a tövig lerágott körmeim. Minden! Elszédültem. Ki kell mennem, nyögtem ki, megfordultam és kiléptem a néptelen folyosóra.

Átbotorkáltam a Népligetbe, leültem a fűbe és megpróbáltam megállítani a görcsös zihálást. Aztán váratlanul eszembe jutott a világ legszebb nője. Kiemelkedett az arca a lármás zűrzavarból, meghallottam a hangját: na, indulunk? Sokáig ültem ott. Lassan, nagyon lassan kezdett eltűnni belülről a merevség. Csendesült a zajosan dörömbölő zűrzavar. Még mindig levegőt kapkodva körülnéztem és láttam végre. A fák közt kölykök rohangáltak, a huszonhármas sárgán csörömpölt keresztbe, tavaszi napfény csiklandozta vékony karom és annyira könnyűnek éreztem magam, mert először voltam képes megérinteni annak a lehetőségét, hogy nem álmodom. Ott, akkor, a fűben ülve fogalmazódott meg lassanként a gondolat, hogy tényleg a valóság vesz körül. És abban a varázslatos pillanatban, amikor fejemben ez bizonyossá vált, felüvöltöttem. Felüvöltöttem, mint a farkasok, belevetettem magam a friss, nyers, csodálatos illatú zöld fűbe, dobáltam magam, sírtam, nevettem, fuldokoltam, görcsösen összeszorítottam az öklöm, aztán hirtelen hanyatt dobtam magam és csak hevertem ott tágra nyílt szemekkel, lihegve, sokáig, mozdulatlanul. Itthon vagyok.

Ahogy mentem vissza a suliba, belém villant, hogy mégis álmodok. Majdnem összeestem ettől a vérfagyasztó lehetőségtől, de az idő csak telt-múlt és történetesen előre haladt. Nagyszünet lehetett, mindenki kint tekergett az udvaron. Nyüzsögtek, zsibongtak, zajongtak, rohantak, loholtak, nyargaltak. Nekidőltem háttal a kőkerítésnek és próbáltam megszokni az egészet. Egymás után bújtak elő emlékek, váltak ismerőssé az arcok. Toumast kerestem persze, alig ismertem rá. Ott állt hátul a bokroknál, ahol mindenki cigizik, de olyan hátulgombolósan gyerek volt még. Elképesztő! Csak néztem egy darabig, miről fogok ezzel beszélgetni? Várjak két-három évet, amíg benő valamennyire a feje lágya? Egyáltalán! Miről fogok én ezekkel beszélgetni? Bármelyikükkel? Hogy telnek azok az évek, amikor össze leszek ezekkel zárva? De csak egy futó gondolatra futotta, mert valaki nekem rohant. Annyira nem számítottam ilyesmire, hogy térdre estem, és ahogy megpróbáltam valamiben megkapaszkodni, a durva kőoszlop lehorzsolta a fél tenyerem. Csak röhögést hallottam, a kölyök már el is tűnt valamerre és az egész annyira zabolátlan és gyors volt. Ahogy tápászkodtam fel és a tenyeremről söpörgettem a koszt, meg a vért, valaki odaszólt. Hol voltál Fonda? Mindenki keresett. Beszartál? Ott… Kint, intettem a fejemmel valahová hátra, a Népliget felé, de már elfordult, ballagott tovább. Fogalmam sem volt, ki volt az, de nyilvánvalóan nem érdekelte a válaszom. Akkor miért kérdezte, kérdeztem magamtól és kezdtem kapiskálni, hogy tizenöt-tizenhat évesen egészen másképpen történnek a dolgok, mást jelentenek a szavak. Megveregettem a vállát az egyik kölyöknek, akinek ismerős volt az arca, hátranézett kérdőn. Milyen óra lesz, nem tudod? Hülye vagy, kérdezte és visszafordult. Kész. Ettől némileg zavarba jöttem. Mi a baj ezzel? Miért nem lehet erre válaszolni? Mitől lennék ettől hülye? Annyira nem értettem, hogy megpróbáltam megfejteni, vajon mitől lennék én hülye? Nem ugyanabba az osztályba járunk? Vagy nem vagyunk egy súlycsoportban, meg sem szólíthatom? Vége a tanításnak? Vagy mi? Megint megveregettem a vállát. Figyelj, miért vagyok én hülye? Csodálkozva nézett egy pillanatig, aztán felröhögött. Mert hülye vagy! Ebben maradtunk.

Figyeltem Toumast, szinte biztos voltam benne, hogy eddig még sosem beszélgettünk egymással és olyan kis elesett, magányos, társtalan arca és testtartása volt ott a többi harsány kölyök mögött, mintha valami láthatatlan, de áthághatatlan határvonal választotta volna el tőlük. Komoly képpel szívogatta a cigarettáját. Helló, mondtam neki önkéntelenül felnevetve. Nézett csak meglepetten. A helló miatt? Lehet, hogy annak idején (vagyis most) még nem használják? Vagy, mert nevettem? Vagy pusztán az, hogy odamegyek hozzá azzal a nyilvánvaló szándékkal, hogy beszélgessek? Bizonytalan voltam abban, hogy az osztály törékeny hierarchiájában hol volt a helyünk. Abban biztos voltam, hogy az enyém feljebb, de vajon mennyivel? Annyival talán mégsem, hogy ne elegyedhessek vele szóba. Szia, mondta és végre kivette a szájából azt a végtelenül büdös bagót. Ő legalább figyelt. Nem tudod, hányadika van? Picit gondolkodott. Másodika, azt hiszem. Melyik hónap, melyik év? Biztos voltam benne, hogy tőle ezt megkérdezhetem, nem fogja kapásból azt mondani, hogy hülye vagy, nem fog értetlenkedni, nem fog kiröhögni, nem fog otthagyni válasz nélkül. Május. Ezerkilencszázhetven. Na, erre megint elfogott az a féktelen mámor, mint kint a fűben. Ezerkilencszázhetven! Teli szájjal viháncolva görnyedtem össze és láttam, hogy ez már neki is sok. A cigijét is elfelejtette szívni. Bámult csak mereven, nyilván gőze sem volt arról, hogy ez számomra mitől olyan hihetetlenül mámorító. Ha most azt mondta volna hülye vagy, nem csodálkoztam volna. Nem ám! A többiek is megfordultak. Néztek értetlenül, koszos körmű ujjaik közt bűzölgő cigaretták. Min röhögsz, Fonda? Fonda? Milyen Fonda? Már az előbb is hallottam, de most figyeltem csak oda. Lehet, hogy így hívnak most? Lehet, hogy ez a nevem? Félrehúztam Toumast. Figyelj! Hogy hívnak? Engem, kérdezte. Nem, engem. Mi a nevem? Hát Fonda. Jó, de milyen Fonda? Olivér. Fonda Olivér. Ezen azért meglepődtem. Milyen Fonda? Milyen Olivér? Akkor nem minden ugyanaz? Miért nem? És ha nem, akkor mi még? Közben valahol nagyon mélyen belül megint hallottam a világ legszebb nőjének hangját: na, indulunk? De akkor hirtelen mindenki megfordult, eldobta a cigarettát, kívülről valami türelmetlenül vibráló csengőszó elnyomta azt a csodálatos belső női hangot és elindultunk az épület bejárata felé.

Ültem csak a kemény padban egész délelőtt, próbáltam láthatatlanná zsugorodni, figyeltem az arcokat, olvastam a táblára írt szavakat, nézegettem az összefirkált tankönyveimet, próbáltam megfigyelni a többieket, kifürkészni, hogy hogyan reagálnak, milyen szavakat használnak. Piki, aki mellettem ült, és akivel negyedikben majd egy darabig puszipajtások leszünk, nem nagyon törődött velem. Az egyik órát leginkább azzal töltötte, hogy úgy egyen meg egy hatalmas zsíros kenyeret, hogy ne mozogjon a szája, ki ne szúrja a földrajztanárnő. Néztem csak a kis hülyét és egyszerre megjelent a szemem előtt, amikor talán másfél évvel később ott aludtam náluk, az apja reggel az ágyunkba hozta a kávét és a szeme se rebbent, amikor rágyújtottunk. Ami otthon teljes képtelenség lett volna. Emlékszem mennyire szabadnak és érett felnőttnek éreztem magam akkor ettől. Egy pillanatra azért elrévedtem a gondolatra, hogy mi az, hogy emlékszem arra, ami majd történni fog velem? Back to the future? Felvillant, hogy vajon minden ugyanúgy történik-e majd, ahogyan megtörtént? Vagy máshogy? Vagy minden azon múlik, hogy én hogyan alakítom a dolgokat? Piki visszanézett, megelégelte, hogy bámulom. Mi van, kérdezte, de alig lehetett érteni, mert tele volt a szája. Amikor aztán végre az utolsó órán kicsöngettek és mindenki felcihelődött, megint elfogott az a gyönyörű, féktelen eufória. Itt vagyok. A világszép ezerkilencszázhetvenben! Jesszus! Itt vagyok!

Hazafelé leültem egy padra a téren, sütkéreztem a tavaszi napon, nézegettem a focizó kölyköket és először vettem észre azt, ami már a suliban is végig körbevett, hogy mennyire szakadt mindenki. Koszos, mosdatlan, szutykos és ápolatlan. Végignéztem magamon – hát igen. Bámultam az ijesztő körmeim, akadt olyan, amelyiket nem sikerült még tövig lerágcsálnom, eldöntöttem, hogy soha többé nem emelem őket a szám közelébe. A cipőm és a nadrágom hihetetlenül mocskos volt és sajnos nem olyan lazán, jópofán mocskos, hanem tényleg! Nem igazán akartam megtudni, mi a helyzet a zoknimmal, meg az alsógatyámmal, rosszat sejtettem. De hát olyan finoman sütötte a nap azokat a vékony karjaimat. És akkor megtörtént! Végre! Odagurult a labda, felálltam és belerúgtam. Édes, jó istenem! Ott vágtattam a többiek között vadul és mámorosan. Több mint egy órán át száguldoztam gyönyörű önkívületben, rugdostam a kapuba, meg leginkább a kapu mellé és nem tudtam elfáradni. Ó édes istenem! Egyszerűen nem voltam képes elfáradni.

Otthon nem volt még senki, járkáltam fel-alá a lakásban, fogdostam a tárgyakat, beletúrtam a fiókokba, mindenről tudni akartam. És tudtam. Minden ott volt a fejemben. A bútorok, a könyvek a polcokon, a játékaim, a ruháim, minden. Emlékeztem rájuk. Több mint ötven elképesztően hosszú év után minden a helyén volt. Néztem magam a tükörben, vigyorogtam teli szájjal, huzigáltam a hajtincseimet, beborították a fejem. Hihetetlen! Vagy inkább csodálatosan szokatlan. A karom vékony, a bőröm sima, a tekintetem derűs és örömteli, sehol egyetlen pocsék ráncocska. A gyomrom vadul korgott. Megtaláltam a kenyeret, meg a zsírt és valami kést kerestem, amikor valaki megkérdezte a hátam mögött, ne csináljak rosejbnit?

Ő volt a nagymamám. Még megvolt. A mellettünk lévő lakásban lakott, de bármikor betoppant ide is. Néztem csak és ellágyultam. Soha nem szerettem – szerintem ő se engem annyira – de a halála után sok-sok évvel annyi jót mesélt róla anyám, hogy most előre megbocsájtottam neki. Meg egyébként is! Hát itt van! Az én nagyanyám. Az egyetlen nagyszülőm, akit nem égettek el. Amíg a krumplit sütögette, azon morfondíroztam, hogy mindenféléről nyaggatom majd, kikérdezem, hogy milyen élete volt, mi történt a nagyapámmal, meg a többi sosem látott elődömmel. Egyáltalán, hogy érzi magát? És azt is egyből elhatároztam, hogy barátságos és jóindulatú leszek ezentúl. Nyilván ő meg szerfelett gyanakvó lesz kezdetben, amennyire emlékszem, meglehetősen kegyetlen kis görény voltam vele annak idején. Vagyis hát… most. Az viszont egészen biztos, hogy ő csinálta a világ legjobb rosejbnijét. Sosem volt elég egy adag.

Leültem a szobámban az ágyra, egy ágy volt, vagyis a bátyám már nem lakott velünk, ami jó hírnek tűnt. Ültem csak ott, elfogadtam lassan a dolgot, kezdtem volna kigondolni valamiféle stratégiát, de nem ment könnyen. Rángatóztam valami önkéntelen tettvágytól telve, mi mindent fogok csinálni. Édes istenem! Fotózni, írni, focizni, filmekben, színházban alkotni, barátságokat kötni, szerelmesnek lenni. Mindent! Bejött nagyanyám a krumplival, nagyon kedvesen megköszöntem, tényleg hálás voltam, láttam rajta, hogy ezt egy pillanatra nem tudja hová tenni és csak morgott valamit a bajsza alatt, amikor kiment. Tényleg volt valamennyi bajsza.

Felzabáltam a sült krumplit, csak úgy, eszméletlenül ízlett. Naná, az első meleg étel ötven éve. Aztán arra gondoltam, hogy nyilván ki kell eszelnem valamit, hogy ne keltsek gyanút, hiszen akármennyire is igyekszem majd viselkedni, millió szempontból lebukhatok. Honnan tudom ezt meg azt, miért viselkedek így vagy úgy, vagy éppen miért nem emlékszem millió dologra, amire kéne. Elmésen végül kigondoltam, hogy azt mondom majd, elestem a téren, bevertem a fejem és részleges amnéziát szedtem össze. Dörzsölgettem a kobakom hátul a tarkómnál, hátha találok valami jóféle dudort, nem nagyon szerettem volna kupán vágni magam, de hiába. Hagytam a fenébe. Higgyék el nekem! Kotorásztam a táskámban, előbányásztam a könyveim, meg a füzeteim, kerestem az órarendet, de nem voltam képes koncentrálni. Fogtam csak a kezemben azokat a rojtos, összefirkált könyveket, fejemben meg kuszán és ijesztő sebességgel rohangáltak mindenféle lihegő gondolatok. Most akkor mi van? Mi lesz? Hogy viselkedjek? Hogy reagáljak? Eláruljam? Tartsam titokban? Naná! Soha senkinek! Úgysem hinnék el. Akkor meg minek? Soha senkinek! Keresgéltem a házit, elolvastam gépiesen egy fél oldal történelmet, közben újra meg újra száguldoztak a fejemben azok a zavaros gondolatok. Hogy fognak telni a napok, mivel fogom tölteni az ilyen hosszú délutánokat ezentúl, hogy szerzem meg Indián telefonszámát? És akkor egyszerre csak valahogy megnyugodtam. Hátradőltem. Felfigyeltem arra az ismerős, jótékony csendre, ami annak idején olyan nagyon sokszor körbevett. Nem volt igazán teljes némaság, de mivel olyan sokszor volt részem benne, ismerős volt és valahogy megnyugtatott. Teljen csak az idő. Nincs igazán kötelező tennivaló, nincs feladat, amit teljesíteni kell. Nem tartozom senkinek, de leginkább valahol mélyen azzal a sziklaszilárd bizonyossággal teltem el, hogy van idő! Van idő mindenre. Enyém a világ valamennyi ideje! Igen. Talán éppen ez volt az, amire a legjobban vártam. Hogy előttem legyen majd minden. Minden út, minden kitérő, minden zsákutca, minden kanyar, minden lehetőség, minden ígéret. Igen! Igen! Igen! Fetrengtem a boldogságban. És elaludtam.

Apám! Apám ráncigálja a karom, a haja vörös, a bőre sima és szeplős, a francba, milyen fiatal! Mi bajod, kérdezi. Mi lenne? Beteg vagy, kérdezi. Rájöttem végre, nyilván nem szoktam szunyókálni nappal, ezért nem érti, mi a bánat történhetett. Elestem, mondtam agyafúrtan, bevertem a fejem. Szerettem, hogy mennyire aggódott. Hol, mutasd? Hát itt, valahol itt, nyomogattam a tarkómat. Aggódva nyomogatott ő is, de persze nem volt ott semmi. Nincs ott semmi, mondta végül és mind a ketten megkönnyebbültünk. Kész a vacsora. Sötétedett odakint. Anyám faggatott, hogy mi volt a suliban, de engem jobban érdekelt, hogy ő mit csinált. Egyáltalán, hol dolgozik éppen? Egy időben váltogatta ugyanis a munkahelyeit. Persze nem kérdezhettem meg, hiszen nyilvánvalóan tudnom kellett volna, vagyis valami nyakatekerten kerülő módon próbáltam éppen faggatózni, amikor rájöttem, hogy eljött az én időm. Anya, hol dolgozol? Csodálkozva nézett rám. Hol dolgozom? Igen, nem emlékszem. Nem tudod, hogy hol dolgozom? Mind a ketten abbahagyták az evést, kezükben a kanállal bámultak rám. De hát a múlt héten voltál bent nálam. Én, kérdeztem csodálkozva – és történetesen tényleg elcsodálkoztam, nem kellett színészkednem. Egymásra néztek, apám megint elkezdte a tarkómat tapogatni. Elhúztam a fejem. Naa! Tényleg nem emlékszel, hogy benn voltál anyádnál? Befogtam a szám, figyeltem inkább rájuk, vajon miről beszélgetnek vacsora közben egy ilyen átlagos estén? Milyen a viszony köztük, melyikük dominál, mennyire értenek egyet, fontosak-e még egymásnak, őszinték-e, játszmáznak-e, közhelyesek-e, egyáltalán – beszélgetnek-e még? Csak éppen mialatt buzgón füleltem, hirtelen rádöbbentem, hogy annak idején nyilván nem ezt csináltam. Ráeszméltem, hogy tulajdonképpen csak sunyin hallgatózok, elemzek és ítélkezek. Minden átmenet nélkül felmerült bennem a kétely, hogy bár könnyen lehet, hogy a gyönyörű, fiatal, rugalmas testem előtt nem létezik semmiféle akadály, azok a dolgok ott a fejemben nem nagyon engedik, hogy úgy fogjam fel a világot, mint annak idején. Olyan természetesen, olyan jóhiszeműen, tapasztalatlanul. Hogy lesz akkor?

Aztán késő este hallottam, ahogy suttogva beszélgettek az ágyban, a másik szobában arról, hogy vigyenek-e orvoshoz. Elhatároztam, hogy nem nagyon erőltetem ezt az amnézia dolgot, inkább látványosan meggyógyulok, és csak olyankor hozom majd elő, ha valami nagyon nyilvánvaló ügyben kell erre hivatkoznom. A fene akart orvoshoz járkálni! Feküdtem csak nagyon hosszan a hátamon nyitott szemmel, zavart a nehéz dunyha – alatta megfőttem, nélküle megfagytam – hogy lehet ilyen hülye takarót kitalálni? Megpróbáltam terveket szőni. Kezdjük mindjárt azzal, hogy ráveszem őket, tegyünk fel a fejem fölé a falra valami olvasólámpát. Egyáltalán, mi a fenétől van az, hogy ötven évvel ezelőtt (vagyis most) ez senkinek nem jut eszébe? Meg kérek apámtól egy fényképezőgépet. Ha szépen kérem és elmondom, hogy mennyire vágyom rá, biztosan megkapom, értékelné, hogy van valami, ami tényleg érdekel, amiért képes vagyok rajongani – ráadásul pont az, amit ő is imád, aztán majd együtt nagyítgathatunk fotókat a vörös lámpával megvilágított fürdőszobában. Tudom, hogy ez tetszene neki. De az semmi, nekem sokkal jobban tetszene! Hányszor sajdult meg bennem, amikor fekete-fehér képeket nézegettem a neten a hetvenes évek idejéről, hogy én is fotózhattam volna, hogy millió alkalmat kihagytam, hogy jobbakat csinálhattam volna, hogy el nem múló élvezetet okozott volna járkálni csak az utcákon, keresni a különös – vagy éppen végtelenül hétköznapi pillanatokat – elmenni mindenféle helyekre, ahol sokan vannak, ahol történnek a dolgok, ahol megörökíthetem azokat az arcokat, amelyek eltűnnek, mert egyszeriek és megismételhetetlenek, ami akkor nem jutott eszembe, nem tartottam fontosnak.

Félálomban megint kavarogtak a fejemben az ujjongó, hitetlenkedő gondolatok. Itt vagyok! Tényleg itt vagyok! Létezik a csoda! Több dolgok vannak földön és égen! Úgy éreztem, nem kapok levegőt. Vártam azt az első holnapi reggelt, amikor nem nyöszörögve, bágyadtan próbálok kikászálódni az ágyból, hanem izgatottan, tettvágytól telve ugrok magasra. Mi minden történik ma, kivel találkozok, mit látok, mit csinálok? Valahol nagyon mélyen felvillant ugyan egy kósza gondolatfoszlány, hogy tulajdonképpen valójában most álmodom, és hogy reggel a lepukkant garzonomban ébredek krákogva, hogy ez a nap csak valami kegyes, nagylelkű ajándék volt csupán, de szerencsére azonnal el is tűnt, mert elaludtam. Másodszor azon a hihetetlen első napon.

És igen! Tényleg kiugrottam az ágyból. Frissen és mindenre nyitottan. Na, mi lesz? Kivel találkozom? Mit fogok csinálni? Tavasz van! Ráadásul! Anyám elképedve bámulta, ahogyan belapátolom a reggelit, felkapom a táskám és elrohanok, gondolom ilyen se volt még. Az osztályban lazán odamasíroztam a padomhoz, lerogytam a helyemre és vibráltam a várakozástól. Na, mi lesz? De valahogy semmi sem lett. Bejött a biológiatanárnő, homályosan emlékeztem rá, mindig nagyon tiszta volt, túlságosan fehérbőrű, kicsit elhízott, kimért és szenvtelen. Hosszan beszélt valami peptidekről és nem nagyon lehetett eldönteni, hogy mi untuk-e jobban, vagy ő. A szavai lassan teljesen összefolytak a fejemben, és amikor körülnéztem, láttam nem vagyok egyedül. Forgattam a biológiakönyvet a kezemben, azon elmélkedtem, leginkább csodálkoztam, mi a fenének akarhatja bárki, hogy ezeket a vérszegény, unalmas adatokat először megjegyezzük, aztán valakinek megpróbáljuk visszamondani. Többen szemérmetlenül aludtak (vagy inkább szemérmesen szunyókáltak), amikor a tanárnő leporolta krétafoltos tenyerét, leült az asztalhoz és elkezdte lapozni az osztálynaplót. És ettől villámgyorsan megváltozott a helyzet. Nem tudtam kivétel lenni. Kihúztuk magunkat, vagy éppen belesimultunk a padba, tiszta Tanár úr kérem. Vibráló feszültség rontott rá a tanteremre. Újra engem is megcsapott az a valamikori rémület, de ugyanakkor keveredett is valami ujjongó felismeréssel – igen, hányszor éreztem ezt annak idején, hányszor éltem át én is a leselkedő veszedelmet és milyen eszméletlenül jópofa dolog, hogy most már tudom, hogy nem eszik olyan forrón a kását, hogy kiterítenek úgyis, meg hogy és akkor mi van? Legfeljebb kapok egy karót. És? De nem engem hívott ki és még azon is elkezdtem heherészni, hogy mennyire röhejes, hogy kifejezetten megkönnyebbültem ettől.