A mű eredeti címe: Hotel Magnifique

Szöveg:Emily J. Taylor

First published in the United States of America by Razorbill,

an imprint of Penguin Random House LLC, 2022

Copyright © 2022 by Emily Taylor Creative LLC

Design by Tony Sahara

Hungarian Translation © Cséplő Noémi

All rights reserved

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Fordította: Cséplő Noémi

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-303-9

Ericnek

A küldönc egyszerű utasítást kapott: kézbesítse a fiút még éjfél előtt. Bármilyen egyszerű volt is a feladat, mégis szokatlan, hisz a küldönc általában napközben szállított csomagokat, nem pedig éjszaka, és pláne nem kisfiúkat.

A munkát mindenesetre tisztességesen megfizették, ám a küldönc mégsem ezért vállalta, hanem kíváncsiságból.

Szerette volna tudni, hogy egy jómódú házaspár miért éppen őt kereste meg a feladattal. Miért nem volt hajlandó a fiú apja leírni a címet, és suttogta inkább a küldönc fülébe, és közben vajon miért sírt a fiú anyja. Leginkább azonban arra volt kíváncsi, hogy ki fogja átvenni a fiút, mivel a szállítási cél nem egy ház volt, nem is egy létező építményhez tartozó cím, hanem két épület közötti üres tér – egy sikátor a város túlsó végén.

A fiú hibátlan, bronzbarna bőrével egészen hétköznapinak tűnt, bár járás közben a fejét úgy lógatta, mintha az éjszakai levegő súlya nehezedett volna a vállára.

A küldönc lámpása az éj sötétjébe hasított, egyre növekvő nyugtalansággal verve vissza a rájuk telepedő, köréjük fonódó árnyékokat. Nagyapja történetei jutottak eszébe, amelyekben mágia bujkált a világ zugaiban, és kisgyermekek jutottak szörnyű sorsra.

Bár a küldönc rég kinőtt már a mesékből, mégis megszaporázta lépteit.

A céltól egyetlen háztömbnyire a fiú megmakacsolta magát. A küldönc a fiú csontos vállát megragadva tuszkolta őt végig az utolsó utcán, majd megtorpant.

A sikátor eltűnt. A helyén karcsú, különös építmény állt, bepréselődve a keskeny résbe, mégis hibátlanul illeszkedve a szomszédos omladozó épületekhez.

A bejárathoz közeli árnyékból egy alak bontakozott ki.

– Veled kell találkoznom? – kérdezte a küldönc, miközben maga mögé vonta a fiút.

Az alak – bárki volt is – vékony tárgyat emelt a magasba. A vérvörös viaszgyertya lángot vetett, egy fiatal férfi kék szemét és sápadt arcát világítva meg.

A küldönc a tűz forrását, a gyufát kereste, hisz senki nem képes meggyújtani egy gyertyát. Hacsaknem…

Fénylő arany füst áradt a gyertya csúcsából, végigömlött az utcán, körbefonta a küldöncöt. Apró fénygömbök rajzottak, mint szentjánosbogarak a holdfényben. A szellő illatokkal telt meg: borsmentaolaj, majd égett cukor, mintha a karamellt a tűzhelyen felejtette volna valaki, amit végül halvány citrusillat nyomott el.

A férfi átvágott az aranyló füstfelhőn, és megfogta a fiú kezét, ahogy egy apa tenné. A fiú egy pillanatig bizonytalanul toporgott, majd készségesen követte a férfit a keskeny épület felé.

A küldönc a mellkasára tapasztotta a tenyerét, érezte, hogy a szíve összevissza kalapál – úgy dübörög, mint korábban még soha. Ez az egész nem stimmelt. Meg akarta állítani a férfit, de az aranyló füst körbefonta a bokáit, foglyul ejtve őt. A szája sikolyra nyílt, de hang nem jött ki a torkán, még csak halk nyüszítés sem. Rémülten kapta kezét a nyakához.

A küldönc látta, amint a férfi megáll az épület ajtajában, hegyes fogait kivillantva elmosolyodik, majd a fiúhoz hajolva így szól:

– Gyere velem. Álmaid munkáját bízom rád.

A férfi kinyitotta az ajtót, majd betessékelte a fiút.

Ahogy az ajtó bezárult kettejük mögött, a füst oszlani kezdett. A küldönc feszülten várta, hogy megmozdíthassa végre a lábát. Akkor az ajtó felé futott, majd hirtelen megtorpant, mivel az egész épület eltűnt a szeme elől, s nem maradt a helyén más, csak a gazos, árnyakkal terhes sikátor.

1

Gyakran előfordult, hogy előbb hallottam a húgomat, mint ahogy láttam volna. Ma este sem volt ez másként. Zosa tiszta hangja kiáradt a Bézier Residence nyitott ablakán, és éppen úgy szólt, mint édesanyánké – legalábbis egészen addig, amíg egy durvább nótába nem kezdett, amely a férfiak bizonyos testrészét hasonlította egy bizonyos gyümölcshöz.

Beóvakodtam, igyekeztem észrevétlen maradni a népes hallgatóságban. Két fiatalabb lány úgy tett, mintha láthatatlan partnerrel táncolna, de minden tekintet a húgomra szegeződött, a legtehetségesebbre a szobában.

A Bézier Residence-ben szobát bérlő lányok egyvalamiben hasonlítottak: szinte mind alantas munkát végeztek; mosogatólányok, gyári munkások, szappanfőzők, hogy csak néhányat említsek a Durc régi dokkjaiban végezhető, rosszul fizető munkák közül. Jómagam a Tannerie Fréllac-nál dolgoztam, a bőrcserzőben, ahol a nők horpadt timsós edények és festékes kádak fölött görnyedtek. De Zosa más volt.

– Boldog születésnapot! – kiáltottam fel, amikor a húgom dala véget ért.

– Jana! – hajolt meg felém Zosa. Hatalmas barna szeme kiragyogott sápadt, sovány arcából.

– Megetted az ebédet? – Mindig hagytam neki valami ennivalót, de ennyi lánnyal magunk körül az étel gyakran eltűnt.

Zosa felmordult.

– Persze. Nem kell minden este számonkérned rajtam.

– Dehogyisnem. Én vagyok a nővéred, és ez a legfontosabb feladatom.

Zosa felhúzta az orrát, én pedig megpöcköltem, majd beletúrtam a zsákomba, előhúztam az újságot, ami majdnem a napi fizetésem felét elvitte, és a kezébe nyomtam.

– Az ajándékod, kisasszony!

Itt a születésnapokat nem cukorkákkal ünnepeltük, azokért keservesen meg kellett dolgozni, és drágábbak voltak az aranynál.

– Egy újság?

– Álláshirdetésekkel – biccentettem, majd mosolyogva nyitottam szét a lapot a megfelelő oldalon.

Az egymás alatt sorakozó fényes ruhaüzletek, cukrászdák, parfümériák által meghirdetett állásokra egy tizenhárom éves lánynak, aki egyetlen nappal sem tűnt idősebbnek tízévesnél, esélye sem lehetett. De nem is ezeket szántam neki.

A fentieket átugorva egy olyan hirdetésre böktem, ami egy órája tűnt fel a város újságjaiban.

A tinta élénklila volt, mint az Aligney-ben őshonos vérvörös mák, vagy mint a zúzott ametiszt, és üde színfoltként emelkedett ki az újság fekete-fehér tengeréből.

A lányok körénk gyűltek, hogy láthassák a csiszolt holdkő ragyogását is felülmúló lila tinta káprázatát.

Cím nem volt megadva, de erre a legendás hotelnek nem is volt szüksége. Mindig ugyanabban a sikátorban jelent meg a régi városrészben, körülbelül tízévente. Mostanra talán az egész város ott szobrozott, várva, hátha esélyük támad egyetlen éjszakára a hotelben.

Évekkel ezelőtt, amikor a hotel legutóbb felbukkant, a város gazdagabb lakosai már előre megkapták a meghívójukat. Aztán amikor a hotel megjelent, néhány különösen értékes meghívót osztottak szét a város lakosai között. Szállásadónk, Minette Bézier is a szerencsések között volt.

Aznap éjjel a vendégek beléptek a hotelbe, és az épülettel együtt eltűntek. Két héttel később aztán váratlanul bukkantak elő a semmiből ugyanabban a sikátorban. Az ujjaim megremegtek, elképzeltem, ahogy épp feltöröm a saját meghívóm pecsétjét. De ha olyan szerencsénk is lenne, hogy meghívóhoz jutunk, még mindig fizetnünk kellene a szobáért – ami viszont nem volt olcsó mulatság.

– Azt akarod, hogy jelentkezzem a hidetésre? – húzta össze Zosa a szemöldökét.

– Nem egészen. Én fogok jelentkezni. Téged meghallgatásra viszlek, énekesként.

Immár négy éve volt, hogy először meghallgatásra vittem őt, ám az nem a javunkra sült el. Annyira felfordult az egésztől a gyomrom, hogy aztán nem próbálkoztunk újra. De ma egyrészt születésnapja volt, másrészt pedig a Hotel Magnifique-ről volt szó. Az egész valahogy másnak, furcsán tökéletesnek tűnt.

– A hotelekben mindig szükség van énekesekre. Mit gondolsz? – tettem még hozzá, mire olyan mosoly jött válaszul, hogy a lábujjamig beleborzongtam.

Az egyik idősebb lány a füle mögé simította zsíros szőke hajának egy tincsét, és így szólt:

– Ez a hirdetés csak ugratás. Csoda lenne, ha bármelyikünk is állást kapna ott.

– Nem hiszem – húztam ki magam dacosan.

– Tégy, amit akarsz, én biztos nem vesztegetném rá az időmet – rántotta meg a vállát a szőke lány, majd elfordult.

– Szerinted igaza van? – biggyesztette le tökéletes száját Zosa.

– Határozottan nem – vágtam rá talán túl gyorsan. Zosa homlokán elmélyült a ránc, mire halkan káromkodtam egyet, és végigfuttattam a hüvelykujjamat anya régi nyakláncán.

Az értéktelen lánc verdanni aranyból készült, merev volt, akár az acél. mamácska mindig azzal viccelődött, hogy a gerincem is ilyen anyagból készült. Gyakran morzsolgattam, ha jól jött volna Mamácska tanácsa Zosával kapcsolatban. Nem mintha bármikor is segített volna – a halott anyák nem túl jó tanácsadók.

– A hotel nem adott volna fel hirdetést, ha senkinek nem lenne esélye. Holnap megmutatjuk nekik, mink van. Amint rájönnek, milyen zseniálisak vagyunk mindketten, örökre búcsút vehetünk ettől a helytől.

Az ötlet izzó széndarabként égette a mellkasomat. Az ujjaim remegtek, ahogy – mamácska szokása szerint – megigazítottam Zosa fekete fürtjeit.

– Mutassuk meg a hirdetést Bézier-nek. Ő tud itt a legtöbbet a hotelről.

Zosa ragyogó tekintettel biccentett. Kihúztam az újságot a húgom ujjai közül és elindultam. Lányok hada követett két lépcsőfordulón át, míg a kedvenc helyiségembe nem értünk. Mielőtt Bézier megvette az épületet, a harmadik emeleti szalon matrózok szálláshelye volt, dugig polcokon heverő antik hajózási térképekkel és távoli helyek atlaszaival, amiket szívesen lapozgattam.

Bézier a kandalló előtt ült, harisnyás lábát a párkányon nyugtatva. Odakint eső mosta Durc kikötőjét, amitől az általam annyira gyűlölt város elmosódott pocsolyává vált.

– Mi történt? – kérdezte pengeéles ajkakkal, ahogy mind betódultunk.

A kezébe nyomtam a hirdetést, melynek lila tintáján megcsillant a tűz fénye, Bézier sápadt arcán pedig halvány mosoly terült szét.

– Baj van? – kérdezte egy lány a hátam mögött.

Bézier a kandalló fölött, keretben függő évtizedes pergamenre pillantott, a meghívójára. A gyér fényben a régi lila tinta ugyanolyan ragyogással fénylett, mint a hirdetésé.

– Szóval a Hotel Magnifique visszatér.

Az ajtó újra kinyílt, és kíváncsiskodók újabb tömege zsúfolódott be.

– Úgy hallottam, a vendégek reggelire folyékony aranyat isznak pezsgőspoharakból – mondta a hátsó sarokban egy lány, mire mindenki fontosnak találta elmesélni az általa hallott pletykákat.

– Azt mondják, a párnák toll helyett felhőkkel vannak megtöltve…

– Azt hallottam, minden éjjel háromszor kerülik meg a világot…

– És hogy a csinos ajtónállók mind távoli országok hercegei…

– Akik biztosan nagyon jól csókolnak. – Egy hamvas bőrű, pirospozsgás lány közönséges mozdulatot tett a nyelvével, amit Zosa szerencsére nem látott. Húgom arcára a hallottak széles mosolyt csaltak.

Sajnos senki nem tudta megmondani, mennyi igaz a pletykákból: a vendégek a kijelentkezéskor minden ott szerzett emléküket elvesztették. A csomagjaikon kívül a hotel vendégei csak túláradó boldogságot hoztak magukkal. Bézier maga bevallotta, hogy a temérdek mosolygástól úgy megfájdult az állkapcsa, hogy jegelnie kellett.

Kíváncsian néztem Bézier-re, aki elhomályosuló tekintettel üldögélt, mintha a hotel visszatérte mégis emlékeket ébresztett volna benne. Már épp nyitottam a számat, hogy kérdezzek valamit, amikor Zosa elém furakodott.

– Látta a magisztert is?

A magiszternek nevezett hotelmester volt a hotel első embere, és legalább olyan hírnévvel bírt, mint az épület maga.

Bézier önelégülten biccentett és mesélni kezdett.

– Egyszer erre járt a hotel, amikor még fiatal és csinoska voltam. A magiszternek volt a legragyogóbb mosolya, amit valaha láttam, szinte sugárzott, ahogy köszöntötte a tömeget. Virágot varázsolt elő a levegőből, és átnyújtotta nekem – mondta a szállásadónk, és úgy tett, mintha elkapna egy apró csokrot. – A bokrétának áfonyaillata volt, és köddé vált a kezemben. Aztán eltelt egy évtized, mire újra erre járt a hotel, és a magiszter egy szemernyit sem változott.

– Ugyanaz a ruha volt rajta? – kíváncsiskodott valaki.

– Dehogyis, te tökfej! Ugyanúgy nézett ki. Ugyanaz az arc, ugyanaz a sárm. Nem öregedett egyetlen napot sem. Ennek azért van értelme, nem? Elvégre ő a legnagyobb suminaire a világon.

A lányok levegő után kapkodtak a suminaire szó hallatán, ami a varázsló szó régi verdanni változata volt.

A hotelen kívül a suminaire-ek hihetetlenül veszélyesek voltak a világra. Azt pletykálták, a mágia kamaszkorban épül be a suminaire-ek vérébe, míg csak ellenállhatatlan erővel ki nem tör, ami jó eséllyel okozhat sérülést vagy akár halált is a közelben lévők számára.

Mások azt mondták, hogy sötét felhőként folyik ki a gyermekek orrán.

Megint mások pedig azt, hogy úgy néz ki, mintha fekete ujjak mardosnák a gyermekek torkát. Ráadásul egy hétköznapi gyereket semmi nem különböztetett meg egy suminaire-től, amíg az utóbbiból ki nem áradt a mágiája.

Persze mindenféle szóbeszéd járta, hogy mire kell figyelni. Az olyan fura dolgok, mint a vér utáni vágy vagy a feketévé váló nyelv is szerepeltek a listán. De akadt néhány gyerek, akik halálos sérülésből gyógyultak fel, így derült ki, hogy mágia csörgedezik az ereikben. De igazán semmivel nem lehetett bebizonyítani, hogy valaki mágikus erővel bír.

Akárhogy is, Verdannban olyan veszélyesnek ítélték meg a mágiát az elmúlt évszázadokban, hogy azokat a gyerekeket, akikről úgy sejtették, suminaire-ek, megfojtották vagy máglyára vetették.

A hotelben viszont a mágia biztonságos volt. Mindenki tudta, hogy a magiszter bűbájjal itatta át valahogy az épületet, így lehetővé tette a suminaire-ek számára, hogy mágikus képességeiket gyakorolhassák anélkül, hogy bárkiben is kárt tennének. Senki nem tudta, miként működött a dolog, de mindenki szerette volna személyesen megtapasztalni az élményt.

Mielőtt bárki is feltehetett volna egy újabb kérdést, Bézier tapsolt egyet.

– Későre jár. Mindenki menjen a szobájába.

– Várjon! – szólaltam meg. – Most, hogy a hotel visszatért, emlékszik bármire? Tényleg olyan varázslatos, ahogy a szóbeszéd járja? – Alig hagyták el a szavak az ajkamat, máris szégyelltem magam miattuk.

Bézier azonban nem nevetett ki, és még csak meg sem lepődött. Inkább elgondolkodva a kandalló felett függő régi meghívóra pillantott.

– Talán még varázslatosabb is – mondta végül keserűen.

Érteni véltem bánatát. Magam is vigasztalhatatlan lettem volna, ha nem emlékeznék életem legizgalmasabb időszakára. Bézier a tűzbe dobta az újsághirdetést, majd hirtelen hátratántordott.

– Szentséges ég!

A papír megpörkölődött, rózsaszínre, majd zöldre és vörösre változott, ragyogó szivárványszínekbe öltöztetve a kandallót. A lángok egyre magasabbra csaptak, fel a kéménybe, színpompásabb látványt alkotva, mint a híres Marigny bevásárlóutca kirakatai.

– Ez mágia! – suttogta Zosa.

Hideg futkározott a hátamon. Volt tehát alapja a Hotel Magnifique-ről szóló pletykáknak. A való életben a mágia ritkán bukkant fel, veszélyes volt, és kerülendő. De valamiképpen abban a hotelben épp ellenkezően működött, és holnap talán esélyünk lehet arra, hogy magunk is megtapasztalhassuk.

2

Másnap reggelre a nyirkos szélnek köszönhetően síkos alga-réteg borította a régi kikötő kövezetét. Szorosan fogtam Zosa kezét, ahogy a dokkok mentén csúszkáltunk, elhaladva a zsákmányukat épp kipakoló halászok vagy a matróz fiaiktól búcsúzó édesanyák mellett.

– Jana, nézd csak! – mutatott Zosa egy, a kikötőbe éppen behajózó kompra. – Ez a miénk?

– Ezt nem könnyű megmondani.

Négy évvel ezelőtt, miután az édesanyánk meghalt, tekintélyes mennyiségű dublont költöttem arra, hogy jegyet váltsak a szülőfalunkból, Aligney-ból a minket a parti városba, Durcbe szállító kompra.

Az út öt napig tartott. Zosa álmodozással töltötte az időt, hogy mi mindent fog Durcben vásárolni: ujjatlan csipkekesztyűt, csíkos dobozba csomagolt rózsakrémet, amivel mamácska kente az arcát. Én is mosolyogtam, meg voltam róla győződve, hogy igazi életünk lehet Durcben.

Ám a dolgok már a megérkezésünk pillanatában másképpen alakultak. A kikötő zsúfolt volt, Zosa pedig még csak kilencéves, így szorosan fogtam a kezét. Abban a pillanatban megértettem: mindenki, aki számított, vagy halott volt, vagy Aligney-ban maradt. Itt álltunk magunkban egy idegen városban, és minden teher az én vállamat nyomta.

Hiba volt eljönni otthonról. Az első néhány hónapban minden fillért arra tettem félre, hogy visszamehessünk Aligney-ba, de olyan lassan gyűlt a pénz, hogy bele sem mertem gondolni, mennyi ideig tarthat. A hotel segítségével talán éveket is nyerhetünk.

Nagyot sóhajtottam erre a gondolatra, és élénk otthoni emlékek rohantak meg. Szinte éreztem a talpam alatt az egyenetlen macskaköveket, amelyeken gyerekként futkároztam, és a boldogságot, amikor erdei szamócával tömhettem meg hasam.

– Kotródj! – mordult rám egy sápadt bőrű asszony, vidrastólával a kezében, kiragadva engem álmodozásomból. Nagy ívben került ki bennünket, mindent elkövetve, nehogy hozzánk érjen.

Zosa a jobbik ruháján díszelgő lyukakat böködte.

– Biztos azt hiszi, hogy a híd alól másztunk elő. Ma mindenki ragyogóan néz ki.

Levettem viseltes lila kalapomat – ódivatú volt bár, mégis a legjobb holmim –, és Zosa fejére tettem, akár egy koronát.

– Nálunk csinosabb a világon nincs, kisasszony – mondtam, mire ő elmosolyodott, s ettől az én szívem is megkönnyebbült kissé. – Igyekezzünk. A hotelmester vár ma minket teára.

Végigbaktattunk a kikötőn, majd be a városba. A házak ereszét mindenhol lila zászlófüzérek, az ajtókat pedig rózsaszín és zöld szegfűk díszítették. A hotel érkeztét ünneplő város egészen más arcát mutatta, mint amilyennek eddig bármikor láttam.

– Mennyi temérdek ember! – kuncogott fel Zosa, ahogy a nevezetes fasor felé befordultunk egy sarkon. – Szinte a saját lábamat sem látom!

– Ha nem vigyázol, még valaki rálép azokra a csinos lábaidra, aztán majd nem győzöm hallgatni a lamentálásodat – mondtam, és odébb terelgettem őt egy nagyobb csoport útjából.

– Én azt sem bánnám, mert ez gyönyörű – pördült körbe a húgom.

– Csak addig szép, amíg el nem veszítjük egymást. – A gondolat, hogy szem elől veszíthetem Zosát a tömegben, felzaklatott.

– Megpróbálnád jól érezni magad, kérlek?

– Van egy saját szabályom, miszerint ebéd előtt nincs szórakozás – cukkoltam a húgomat.

– Ez most komoly?

– Na gyerünk – mondtam, és egy kevésbé forgalmas terület felé tereltem a húgomat, ahol selyemruhákba öltözött utcai mutatványosok produkálták magukat, arcukat papírmasé álarc mögé rejtve. Zosa hátrahőkölt, amikor az egyikük, akinek a maszkjára véres könnycseppek voltak festve, eléugrott és némi apróért énekelni kezdett:

Egy suminaire előhívta a mágiát,

és máglyává bűvölte asszonyát.

Kiégette szemeit, összetörte csontjait,

sorsából így gyártva tragédiát.

A dalt hallottam már korábban is. Errefelé a suminaire-ek gyakori szereplői voltak a daloknak és történeteknek, még ha nem is látott senki varázslót már évek óta. Az emberek már nem féltek attól, hogy bárkinek baja lehet a mágiától, sokkal inkább voltak kíváncsiak. A verdanni törvények is lazultak. A hotel pedig rátett egy lapáttal erre a felhajtásra. Az emberek oly nagyon vágytak arra, hogy megtapasztalhassák a mágiát, hogy annyira sem tartottak tőle, mint egy halálos villámcsapástól.

– Szerinted látunk ma suminaire-t? – kérdezte Zosa.

– Remélem, hogy csak bent a hotelben, ahol a magiszter segítségével biztonságosan használható a mágia.

– A magiszter alighanem nagyon jóképű – ábrándozott a húgom.

– És vélhetőn túl öreg is hozzád – pöcköltem meg az orrát. – Na menjünk tovább.

Alig egy pillanattal később két barna bőrű, pajkos mosolyú férfi mellett haladtunk el. Mindkettejük kezében vaskos boríték. Meghívók.

– Hat nyertes! – kiáltotta valaki.

– Már ki is választották a nyerteseket? – komorodtam el. Reméltem, hogy a játék tisztességes, és mindenkinek van esélye. Irigység költözött belém, bármennyire is küzdöttem ellene. Ám mielőtt egyet is léphettem volna, Zosa megrángatta a ruhám ujját, majd’ leszakítva vele a karomat is.

– Mi van?

– Nézz már oda a nagy buta fejeddel! – mutatott húgom a tömeg mögé. És akkor megpillantottam.

A hotel pont úgy nézett ki, mintha egész életét a Richelieu Gyógyszertár és a Maison du Thé nevet viselő teaház közötti sikátorba illesztve töltötte volna. Ötemeletnyi magasságba egyetlen ablaksor húzódott, mindegyiken spaletta. Talán tíz nyomorúságos szobácskája lehetett. Az ajtó fölött, egyáltalán nem illeszkedve a leharcolt épülethez, túldíszített felirat lógott, kiemelve gyöngyberakással a két szót: Hotel Magnifique.

– Eléggé régimódi – jegyeztem meg csalódottan. A hotel kifejezetten jellegtelennek tűnt.

Egyetlen kerek ablakában, mely kétszer akkora volt, mint a többi, néhány pozsgás növény sorakozott. Szerencsés élőlények, akik bejárhatták a világot, bár továbbra sem értettem, hogyan képes a hotel egyik helyről a másikra eljutni.

A szóbeszéd szerint a hotel a világ minden sarkában járt már. Földrajzból elég jó voltam, tudtam hát, hogy Verdann a kontinens legnagyobb országa, amelyet északról Skaadi csipkés hegyei, keletről pedig a szélfútta Preet határolt. Ezeken túl további országok, majd az óceán húzódott, és kínált számtalan látnivalót. A világ elképzelhetetlenül hatalmas volt, ez az épület mégis bejárta az egészet.

– A magiszter! – kiáltott fel egy asszony, mire mindketten megdermedtünk. Fiatal férfi állt a bejáratnál.

– Láttam, ahogy meghívót osztogatott – folytatta az asszony. – Az első látogatónak, aki belépett, rózsát is adott.

– Hát nem megmondtam, hogy jóképű? – áradozott Zosa.

Hunyorítanom kellett. Mivel a nap éppen rá sütött, a magiszter úgy ragyogott, akár egy újonnan vert dublon. Fekete libériát viselt, ami élesen elütött fehér bőrétől.

Bézier-nek igaza volt. A világ legnagyobb suminaire-e alig volt idősebb nálam. Tizenkilenc, talán húsz éves lehetett. Szemtelenül fiatal. Vagy legalábbis annak látszott.

És ez a férfi valamiképp bűbáj alá vonta az egész épületet, lehetővé téve, hogy a suminaire-ek szabadon gyakorolhassák a mágiát, nem veszélyeztetve a látogatók biztonságát.

– Üdvözlöm. – A magiszter egy tulipánt bájolt elő a levegőből, és egy barna bőrű, szélesen mosolygó idős hölgy kezébe adta, aki meghívót szorongatva óvakodott be a hotelbe.

– Örülök, hogy itt van – fordult a magiszter egy újabb, meghívót szorongató, ifjú hölgyhöz, és bűbájos mosollyal dicsérte meg a hölgy kislányának a kalapját, ahogy a két vidám férfitől kísérve átléptek a hotel küszöbén.

A magiszter megköszörülte a torkát és a tömeg felé fordult.

– Köszönjük, hogy meglátogattak bennünket. Várjuk mindannyiukat újra, amikor a Hotel Magnifique a városba érkezik.

Azzal teátrálisan meghajolt, és ahogy kiegyenesedett, hosszú ujjai közül egy csokor liliom tűnt elő. A férfi a levegőbe hajította a virágokat, ahol azok apró madarakká változtak, majd a szárnycsapások által keltett lila füstben köddé váltak. Amikor újra az ajtóra néztem, a magiszter már nem volt sehol.

Hihetetlennek tűnt, de a helyén egy kötél zárta el az ajtóhoz vezető utat, melyen egy tábla lógott: Belépés csak vendégeknek és alkalmazottaknak.

– Szerinted az állásinterjúkat odabent tartják? – kérdezte Zosa.

– Nem tudom, de kiderítem – mondtam, és alaposabban szemügyre vettem a táblát. – Várj meg itt!

Utat törtem magamnak a tömegben, felmentem a lépcsőn és átbújtam a kötél alatt. A bejárati ajtó fekete lakkozásába három szót véstek: az egész világ.

A szavak megmozdítottak bennem valamit.

Kinyitottam az ajtót, mégsem láttam semmit. Előreléptem, ám ahelyett, hogy beljebb kerültem volna, falba ütköztem.

Hátrébb lépve végigfuttattam a kezem az ajtókeretet kitöltő, üveglapnak tűnő valamin. Egészen addig üvegnek gondoltam, amíg egy kéz át nem nyúlt rajta, és meg nem ragadta a csuklómat. Riadtan állapítottam meg, hogy a kéz egy fiatal ajtónállóé volt.

Zavartan pislogtam, próbáltam értelmes magyarázatot találni a nyitott ajtóra, ami egyszerre volt fal, és ez a fiú mégis át tudott rajta lépni.

A fiú elég magas volt, és libériája szívós izmokat rejtett. Míg a magiszter bőre szinte vakítóan fehér volt, ez a fiú épp ellenkezőleg; sötét rézszínű bőrét kihangsúlyozta barna szeme, mellyel most engem vizslatott.

– Segíthetek? – kérdezte verdanniul, bár olyan akcentussal, amilyet még sosem hallottam.

Felpillantottam az épületre, és magam elé képzeltem a Bézier nappalijában sorakozó összes térképet, amelyet az ujjammal már bejártam. Hihetetlennek tűnt, hogy egy ilyen öreg szerkezet nagy utakat lenne képes megtenni.

– Hol voltatok tegnap? – kérdeztem.

– Alig egy percnyire ide – válaszolt a fiú röviden. Amikor megpróbáltam jobban szemügyre venni a falat, a fiú becsukta az ajtót. – Csak vendégek és alkalmazottak léphetnek be.

Hát persze, az az idióta tábla.

– Hol lesznek az állásinterjúk? – kérdeztem.

– Jelentkezni akarsz a hotelbe? – kérdezett vissza a fiú meglepetten, amitől megszólalt bennem a vészjelző.

– Naná! – válaszoltam végül, le nem véve róla a szememet.

Mindketten megriadtunk, amikor az ajtó kitárult, és egy csoport bukkant elő. Az egyik kis termetű, sötétbarna bőrű vendég nyakában lazurit nyaklánc csillant, mögötte pedig egy annyira fehér bőrű vendég érkezett, akit a Durc egéről sütő nyári nap egyetlen perc alatt pecsenyevörösre tud sütni.

Mindketten kacagtak, a nyomukban pedig olyan illat áradt, ami szinte gyomron vágott.

– Mi ez az illat?

– Sivatagi jázmin. Elég hétköznapi.

Hétköznapinak egyáltalán nem neveztem volna. Ezt az illatot kanállal tudtam volna felfalni desszertként.

– Nekem különlegesnek hat. Honnan származik? – faggattam tovább a fiút.

– Sajnálom, de dolgom van. Nincs időm buta kislányokra.

– Tessék?

– Nagyon is jól értetted – húzta el a száját az ajtónálló, majd megpróbált otthagyni engem.

Magam nem léphettem be az épületbe, ő meg eléggé dühítően viselkedett, mégis ez a fiú volt az egyetlen alkalmazott, akit a magiszteren kívül láttam. Megragadtam hát a karját.

– Hol lesznek az állásinterjúk?

– Nem érted, hogy sietős a dolgom?

– Akkor húzz bele, és sietősen válaszolj a kérdésemre!

A fiú hosszan rám pillantott, majd végignézett az utcán. Próbáltam kiszúrni, mit keres, de csak az embertömeget láttam. A lélegzetem is elállt, amikor félresimított egy tincset a nyakamból.

– A helyedben én inkább hazamennék, és úgy tennék, mintha a hotel sosem járt volna itt – mondta halkan. Majd ellépett mellőlem és beleveszett a tömegbe.

3

A következő két órában képtelen voltam kiverni a fejemből az ajtónállót. Ahogy élénk tekintettel méregetett. Ahogy megpróbált lerázni. Talán azért akart elriasztani, mert nem feltételezte rólam, hogy helytállnék egy ilyen helyen, mint a Hotel Magnifique.

Feszülten piszkálgattam zöldre színeződött ujjaimat. Mint Durcban szinte minden, a bőrcserzőben használt festék is a kikötő dohos levegőjétől bűzlött. Azt tartották, ha elég sokáig élsz a városban, kagyló nő a bordáidon. Ebben nem kételkedtem. Ritkán jutott osztályrészemül alapos fürdés, de azok után is mindig rohadt hal szaga maradt a bőrömnek. De még nem akartam feladni. Mamácska mindig azt mondta, hogy a saját dolgaimban túl makacs vagyok, de képtelen voltam visszafogni magam. Az ajtónálló reakciói után csak még jobban akartam az állást a hotelben.

– Lassabban nem haladhatna a sor? – morogtam.

– Remélem, nem – válaszolt Zosa, miközben a lila kalap alól csöpögő izzadságot törölgette magáról.

Mint kiderült, az állásinterjúkat a Maison du Thé, a régi teaház épületében tartották, az előtte kígyózó sor pedig rettentően hosszú volt, aminek ráadásul a legvégén álltunk, s ettől már izzó fájdalom költözött a vádlimba. Mikor végre a teaház bejáratához értünk, Zosa a még szabad álláshelyek listájára mutatott: színpadi előadó, zenész és konyhai mosogató. A hőség ellenére is öltönyt viselő, világos bőrű férfi egyetlen mosolyt sem pazarolt ránk, inkább kitárta az ajtót és beljebb tessékelt bennünket.

Odabent a márványpulton ezüstmérlegek álltak, minden polcon hatalmas üvegekben színes tealevelek várták a vevőket.

– Következő! – kiáltott egy nő a hátsó helyiségből. Az állásinterjú.

– Mész elsőnek? – kérdezte Zosa idegességtől remegő hangon.

– Hát persze – mosolyogtam rá megnyugtatóan, és megigazítottam a kalapja egy szalagját.

A hátsó helyiségben szoborszerű, olajbarna bőrű nő fogadott. Rövidre nyírt barna hajának csillogása jól illett bársony nadrágkosztümének ragyogásához. Bár úgy öltözött, akár egy férfi, sokkal több magabiztosságot árasztott, mint bármely férfi, akit ismertem. Szimpatikus volt, legalábbis amíg el nem fintorította rám az orrát.

– Nem vagy valami nagy szám – mondta, majd felemelt egy hatalmas bronz iránytűt, aminek ragyogó zöld jádéból volt a mutatója. – Most maradj nyugton!

A tű szédítő sebességgel forogni kezdett, és nem állt meg. A nő a zsebébe dugta az eszközt.

– Ez meg mire volt jó? – kérdeztem.

– Itt én kérdezek – utasított rendre és megfogta az államat. – Mi a neved?

Nyeltem egy nagyot, csak aztán válaszoltam:

– Janane Lafayette. De mindenki csak Janának hív.

– Micsoda unalmas név – húzta el a nő a száját, majd elengedte az államat. – Én Yrsa vagyok. Egész életedben ebben a városban éltél?

– A szárazföld belsejéből jöttem, egy Aligney nevű faluból – válaszoltam remegő hangon.

– Szeretted a szülőfaludat?

Pici korunkban mamácska mindig Aligney központja felé fordította a bölcsőnket, hogy mindig megtaláljuk a hazavezető utat, ez a verdanni hagyomány ötlött fel most bennem.

Most is tökéletesen láttam magam előtt a sűrű házsorokat, amelyek a téli naplementében citromsárgává váltak. Pontosan tudtam, mikor nyílik a mák, és honnan jön a következő vacsoránk. Ott még voltak barátaim – barátok, akik aggódtak értem. Úgy éreztem, az elmúlt négy évben nem vettem mély levegőt, de Aligney-ben mindig teleszívhattam a tüdőmet friss levegővel.

Mostanra az egyetlen állandó érzés a visszatérés vágya volt, mely égette a mellkasomat.

– Nagyon szerettem a falunkat. Csak azért hoztam ide a húgomat, mert az édesanyánk meghalt. Úgy terveztünk, visszamegyünk oda, ha…

– Tehát édesanyád halott – szakított félbe a nő. – És édesapád?

Mamácska erről sosem beszélt.

– Földműves volt.

– Hol élsz most?

Beszélni kezdtem a Bézier Residence-ről, míg türelmetlen kézlegyintéssel el nem hallgattatott.

– Eleget hallottam. Jöhet a következő.

Zosa felugrott, amikor meglátott.

– Jól vagy? – kérdezte aggódva.

– Remekül – hazudtam. – Ne várakoztasd meg a hölgyet.

A húgom beviharzott a hátsó helyiségbe, miközben én a könnyeimet törölgettem. Én balga, miben is reménykedtem? Kitapogattam a zsebemben rejlő utolsó pénzérmét, ami az újságvásárlásból maradt. Legalább tudok venni Zosának egy pár szem cukorkát, hogy enyhítsem a visszautasítás fájdalmát. A percek csak teltek. Az ajtón keresztül tompán hallatszott, hogy a húgom énekel.

Zosa végül sápadt arccal bukkant elő.

– Nos? – kérdeztem, mire ő egy pergamenlapot mutatott fel. Kiszáradt a szám. A papír sarkai felkunkorodtak, mint a régi iratoknak szokott. A lap tetején egyetlen fekete szó árulta el, mi is ez.

Szerződés. Egy állásra.

Yrsa bukkant elő az ajtó mögül.

– Állást ajánlottam a húgodnak. Tíz verdanni dublont fog kapni egy hétre azért, hogy a vendégeinknek énekeljen.

Tíz dublon az éppen háromszor annyi volt, mint amit én kerestem. A nyelvembe haraptam, hogy néma maradhassak. Az csak természetes, hogy Yrsa Zosát különlegesnek találta, pláne a szerencsétlen nővéréhez képest.

De Zosa nem mehet oda egyedül. Ha mamácska itt volna, noszogatna, hogy tegyek valamit. De Zosa úgy mosolygott, mintha benne kelt volna fel a nap, nekem pedig nem jutott eszembe semmi, amit anélkül mondhatnék ki, hogy ne törjem össze a szívét.

Yrsa egy bronzhegyű tollat és egy lila tintatartót állított az asztalra, majd előhúzva egy aranytűt, megszúrta a húgom ujját. Tökéletes, vérvörös csepp jelent meg.

– Mégis mit csinál? – kiáltottam fel.

– Ez is a szerződés része. Még a vendégeink is így írnak alá – mondta Yrsa, miközben a vércseppet a tintatartóba csöppentette. A tinta felsistergett, ahogy a húgom vére elkeveredett benne. Az asszony végül belemártotta a tollat és a húgom kezébe nyomta.

Fürkésző pillantást vetettem a szerződésre. Arra számítottam, hogy verdanniul lesz – ami Verdann hivatalos nyelve, és a kontinensen is elismert nyelvnek számított. A szerződés valóban verdanniul volt itt-ott, ám a bekezdések java egy számomra ismeretlen nyelven íródott. A lap alján méretes X állt.

Zosa arca kipirult az izgalomtól.

– Soha nem történt még velem ilyen izgalmas dolog. Jana, sikerült!

Féltékenység öntött el. Az ujjaimban tombolt a vágy, hogy megragadjam a szerződést, és magam írjam alá. Yrsához fordultam.

– A húgom még csak tizenhárom éves, nem mehet egyedül. Elférünk egy szobában, és bármilyen munkát elvégzek. Hadd menjünk mindketten.

– Sajnálom, ez lehetetlen – mondta az asszony. – Neki ajánlottam munkát. A küszöböt csak vendégek és alkalmazottak léphetik át.

A küszöb: a semmiből álló fal. Sehogy nem juthattunk át rajta mindketten.

– Minden rendben lesz – nyugtatott Zosa. – Majd beszélünk valakivel. Valahogy megoldjuk.

Nem értette, hogy nem mehetek vele, hacsak nem alkalmaznak engem is. Arcomat a tenyerembe temettem. Amikor újra felnéztem, Zosa már felemelte a tollat és a lap aljára kanyarította a nevét.

Odaléptem és felborítottam a tintatartót. Lila patak futott végig az asztalon, ahogy megragadtam a tollat és visszaadtam Yrsának. Amikor lenéztem, majdnem felkiáltottam a döbbenettől. A lila tinta nem folyt szét, még csak fel sem borult a tintatartó, hanem szorosan lezárva állt az asztalon. Pedig láttam, hogy kiborult, ebben biztos voltam.

Varázslat. Annak kellett lennie.

– A húgodat éjfélre várjuk a hotelben – jelentette ki Yrsa, majd Zosa aláírt szerződését a kabátjába dugta és távozott.

– Ki van zárva, hogy elmenj – jelentettem ki, miközben épp arra a rongyos hálóingre tettem a lábam, amiért Zosa nyúlt. A varrás recsegve szakadt, ahogy húgom megragadta a ruhadarabot, tudomást sem véve a jelenlétemről. – Hahó! Itt állok előtted! – Megböktem a homlokát, mire ő mogorván rám pillantott. – Na látod. Nem is vagyok olyan láthatatlan!

Engem továbbra is levegőnek nézve Zosa egy liszteszsákba rakta mamácska régi kottáit és még néhány, tőle ránk maradt holmit. A jutazsákról egy pók ugrott az ujjára, mire Zosa felsikoltott, lerázta magáról, majd szembefordult velem.

– Sosem hagyod, hogy azt csináljam, amit én akarok.

– Ez nem igaz. Ráadásul megígértem, hogy vigyázok rád – vágtam vissza.

– Az még mamácska halála előtt volt – húzta össze húgom mérgesen a szemöldökét. – Tizenhárom éves vagyok, annyi, mint te voltál, amikor munkát vállaltál a bőrcserzőben.

– És szerinted volt választási lehetőségem? Most, tizenhét évesen már több eszem van. Ráadásul igenis van beleszólásom, mivel én fizetek ezért az egészért – mutattam körbe a szűkös szobán.

– A falakat borító koromra gondolsz? Vagy a bogarakra? A bűzös leheletű emberekre? Nem te töltöd a napjaidat a hajszálaidat húzogatva, azt kívánva, bárcsak a bőröd lenne, csak ne éreznéd a viszkető koszt. A heti tíz dublonból neked is tudok majd küldeni. Jövő télre kiköltözhetsz a kikötőből.

– És hogy akarsz nekem pénzt küldeni a világ másik végéről? – kérdeztem.

– Biztos megvan a módja – vonta meg a vállát Zosa.

– Én még nem hallottam róla.

– Ha mamácska még élne, hagyná, hogy elvállaljam ezt a munkát. – Zosa ajka sírásra görbült. – Jana, azt hittem, azt szeretnéd, hogy énekeljek.

– Én tényleg azt szeretném, hogy énekelj – mondtam, miközben szívembe fájdalom hasított. – De nem így, nélkülem. Sajnálom.

Zosa letépte magáról a lila kalapot és kihajította az előtérbe. Egy lépéssel ott termettem, hogy felvegyem, de azonnal meg is torpantam. Egy gyöngy kukucskált ki Zosa zsákjából.

Mamácska gyöngy fülbevalója.

Amikor kicsik voltunk, Zosa mindig feltette őket énekléshez, s ettől igazi színpadi művésznek érezte magát. Én buta varjúként károgtam csak mellette. A fülbevalót azóta nem láttam, hogy Zosa először ment meghallgatásra Durcben. Az volt élete egyetlen meghallgatása, egészen a mai napig.

Az emlék gyomron vágott. Azt hittem, hogy a fülbevalótól Zosa majd idősebbnek tűnik, ezért magam adtam rá, és öltöztettem fel az én régi rózsaszín ruhámba. Úgy nézett ki, mint egy ideges virág, de pénzre volt szükségünk, Zosa pedig mindennél jobban akarta a meghallgatást.

Bárcsak kitörölhetném mindkettőnk emlékeiből azt a napot!

Zavarodottan görgettem a gyöngyöt az ujjaim között. A gyöngyház színű festék lekopott, felfedve az alatta rejlő olcsó fagolyót. Miután a meghallgatás nem egészen úgy sikerült, ahogy terveztük, megpróbáltam eladni az ékszert, de az ékszerész csúnyán kinevetett. Soha nem vallottam be Zosának, milyen értéktelen.

– Figyelj! Amint lesz elég pénzünk, megveszem a jegyet vissza Aligney-ba – mondtam, és megfogtam Zosa kezét. Ő megpróbálta elrántani, de szorosan tartottam. – Mi lesz, ha nem érsz vissza, mielőtt kihajózok? Vagy történik valami, és máshová kell mennem? Vagy ha a hotel újabb tíz évig nem tér vissza? Nem akarok egyedül maradni – ismertem be, miközben a gondolatra, hogy üres szobába térek vissza a munkából, kiszáradt a torkom.

Könnycsepp gördült végig a húgom arcán. Néma csöndben telt el néhány másodperc, majd Zosa megszorította a kezemet.

– Az a kalap teljesen összekócolta a hajamat. Segítesz kifésülni?

Megkönnyebbülten lélegeztem fel.

Aznap este Zosa korán elaludt, én viszont éberen feküdtem, képtelen voltam lehunyni a szemem. Amikor az óra Durc főterén tizenegyet ütött, megkordult a gyomrom. Órák teltek el azóta, hogy ettem. Felkeltem és leóvakodtam a lépcsőn. Menet közben felvettem a lila kalapot, amely sárosan ugyan, de a nap egyetlen kézzel fogható eredménye maradt.

Lábujjhegyen beosontam Bézier konyhájába, a pultra tettem a kalapot, majd áttúrtam a kamrát, maradékok után kutatva. Épp a kenyerespolc zugait kotortam át ottmaradt kenyérhéj reményében, amikor megnyikordult a konyhaajtó. Mozdulatlanná dermedtem. Ahhoz túl késő volt, hogy a lányok bármelyike még ébren legyen. Ujjaim önkéntelenül is egy fakanáltartó köré fonódtak, amit fegyverként tartottam magam előtt és megfordultam.

Egy férfi állt az ajtóban.

– Hát itt vagy. Némileg késésben vagy, ugye, tudod? – mondta, miközben alaposan szemügyre vette a megviselt lila kalapot, majd engem. Csak most ismertem fel, hogy a fiatal ajtónálló az, akivel napközben találkoztam. Most nem volt rajta sapka, ami eltakarta volna vállig érő fekete haját. Amikor a füle mögé simított egy kóbor hajtincset, a lélegzetem is elállt. Az egyik ujja finoman faragott, fényezett fa volt, mégis mozgott.

Veszélyes. A szó nyílvesszőként furakodott át a gondolataimon. Felemeltem a fakanáltartót, mire ő megemelte a szemöldökét. A karomat hátrébb húztam, hogy lendületet vehessek.

– Mit akarsz itt? – kérdeztem.

– Hacsak nem a szoknyád alatt rejtegetted korábban ezt a kalapot, azt hiszem, nem érted jöttem – mondta a fiú, és ujjai között lila fodor villant. – Ennek a gazdáját keresem. Egy ifjú hölgyet, aki ma aláírt egy szerződést.

A fiú egyértelműen Zosára gondolt.

– Nincs itt – válaszoltam.

Az ajtónálló kételkedve lépett beljebb a helyiségbe. Túl közel jött, így megcéloztam a fejét a fakanáltartóval. A falat találtam el, fakanálzáporral borítva be a fiú vállát.

– Szép dobás – jegyezte meg, és kihúzott egy fakanalat a gallérjából. – Bármennyire is értékelek egy jó játékot, most erre nincs idő. Azért jöttem, hogy a kalap tulajdonosát a hotelbe vigyem.

– Ki vagy te? – tettem fel egy újabb kérdést.

– Belnek hívnak. Elárulod végre, hol találom a lányt?

Továbbra sem bíztam a fiúban, ezért hetykén válaszoltam.

– Nem megy veled sehová.

– Szóval mégiscsak itt van.

Elkáromkodtam magam.

A fiú megfordult, hogy kimenjen a konyhából. Meg kellett állítanom. A hentespult alá nyúltam és egy méretes és időette konyhakést húztam elő, majd a fiú és az ajtó közé vetődtem. Egyik kézzel az ajtófélfába kapaszkodtam, a másikkal pedig a kést tartottam az éjszakai látogató mellkasa elé. Tombolt bennem az adrenalin.

– Még mindig azt gondolod, hogy csak egy buta lány vagyok? – kérdeztem.

– Természetesen.

– Ó… nos… megbánod, ha közelebb jössz.

– Ebben biztos vagyok.

A fiú megvillantotta fából készült ujját, amelyből egy halvány szisszenéssel penge csúszott elő. Egy rugós kés.

A fiú felém lendült, a konyhakés a padlóra esett, én pedig az ajtóhoz szögezve találtam magam, arcunk alig néhány centire volt egymástól. Csupasz bőrömön éreztem a leheletét. Ha valaki most éppen erre járt volna, biztosan félreértette volna a helyzetet.

Ettől a gondolattól elpirultam, és megpróbáltam kiszabadulni, de erősen tartott. A pengét a torkomnál tartva Bel előrehajolt és megszagolta a nyakamat. Elhúzta az orrát.

– Durcben nem ismerik a szappant?

Kihúztam magam és az arcába köptem. Ő könnyedén a vállába törölte az állát. A városi óra felet ütött. Fél tizenkettő.

– Jobb lenne, ha valahol máshol lennél – jegyeztem meg.

A fiú káromkodott, majd becsukta a pengét.

– Nem akarlak bántani – mondta halkan.

– Nem hiszek neked.

– Nézd. Át kell vinnem a barátodat az ajtón éjfél előtt. Aláírta a szerződést. Ezt el kell fogadnod – magyarázta Bel.

Láttam a szemében, leolvastam az arcáról, hogy elszánt volt. Azt is tudtam, hogy az elszánt emberek gyakran hibáznak.

– Számtalan szoba van itt. Sosem találod meg őt. Adj nekem is munkát, és azonnal a kalap tulajdonosához vezetlek – próbáltam egyezkedni.

A fiú arrébb rúgta a konyhakést, és közelebb lépett hozzám, amíg csak a vállam a falhoz nem ért.

– Nem érted. Mindjárt éjfél – mondta.

Az éjfélnek jelentősége volt: a hotel akkor távozott a városból.

– Tényleg nem akarlak bántani – tette még hozzá.

Ezúttal hittem neki. Tényleg nem akart bántani, de a tekintete azt sugallta, hogy megteszi, ha muszáj.

– Megbüntetnek, ha nem viszed őt magaddal? – kérdeztem. Oka kellett legyen, amiért megkockáztatta, hogy megtalálja Zosát még éjfél előtt, és vissza is ér vele.

– Nem kapok büntetést. De nem gondolod, hogy udvariatlanság a részedről meggátolni a lányt abban, hogy elvégezze a munkáját?

Hihetetlen.

– Szóval engem el akartál tántorítani, hogy jelentkezzek a hotelbe, de az, hogy a húgom ott dolgozhat, számít?

– A húgod? – kérdezett vissza. – És nem, nem számít.

– Ha ez igaz, adj nekem is munkát.

– Nem.

– Akkor hagyj minket békén.

Dühödt morgás hagyta el Bel torkát.

– Elég ebből. Meg kell találnom őt, ami azt jelenti, hogy útban vagy.

Az egyik karjával a hátamat fogta át, a másikkal a nyakamat, hüvelyujjával szinte pattanásig feszítve mamácska nyakláncát. Felé kaptam, mire az ujjam valami keménybe ütközött a mellkasán. Szinte áramütés ért, önkéntelenül is megfogtam a saját csuklómat.

A fiú kabátja alól vékony láncon lógó kulcs tűnt elő. Még soha nem értem semmi mágikushoz, de más magyarázat nem volt arra, amit éreztem. Bár nem értettem, hisz mindenki azt mondta, a mágia a suminaire-ek vérében van, nem tárgyakban. Talán valahogy elvarázsolta a kulcsot.

– Suminaire vagy? – kérdeztem.

Bel szája gonosz mosolyra húzódott, mire a gyomrom ideges rángásba kezdett. A fiú visszadugta az ingébe a kulcsot, majd a saját csuklómat tartó kezemet vette szemügyre.

– Adj nekem munkát – mondtam újra, ezúttal szerencsére határozottabban, mint ahogy éreztem magam.

Ezúttal fura kifejezés suhant át Bel arcán, mintha fontolóra venné a dolgot.

– Mindig ilyen elviselhetetlenül makacs vagy?

– Mindig, főleg veled – vágtam vissza, győzelmesen villantva ki fogaimat. – Szóval magaddal viszel?

– Ez nem ilyen egyszerű. Nincs nálam tinta, és senki nem juthat át az ajtón, mielőtt alá nem írna egy szerződést, vagy ne lenne meghívója.

– És ha magamtól is bejutnék? – húztam össze a szemem ravaszul.

– Hogyan?

– Meghívóval.

Bel végre elengedett.

– Ha mutatsz nekem egy meghívót, megeszem a kalapomat.

– Akkor szerezz egy villát és adj nekem öt percet.

– Egy percet kapsz.

Felrohantam a lépcsőn Bézier harmadik emeleti nappalijába, lekaptam a kandalló fölül a bekeretezett meghívót, összetörtem az üveget és kihalásztam a papírt. Azzal visszarohantam a konyhába, és levegő után kapkodva meglebegtettem a papírt Bel arca előtt.

– Ez megteszi?

– Milyen régi ez a holmi? – vette ki a fiú a kezemből a meghívót, hogy alaposabban szemügyre vehesse.

– Nem számít. Megteszi?

– Még sosem láttam, hogy valaki ilyen régi meghívóval próbálkozott volna – adta vissza Bel a papirost. – Hol a húgod? Már tíz perce úton kellene lennünk.

A vér dobolt az ereimben.

– Akkor adsz munkát?

– Nem nagyon van más választásom.

Ez nem volt igaz, de valamiért Bel nem akart Zosa nélkül távozni. Újra a meghívót nézegette.

– Ha visszaérünk időben, és ezzel a régi papírral bejutsz a hotelbe, felveszlek próbaidőre.

– Ez mit jelent?

– Két hétig ingyen dolgozol, pont annyi ideig, amíg egy vendég nálunk szokott tartózkodni. Győzz meg arról, hogy állod a sarat és maradhatsz.

– Heti tíz dublonért?

– Ötért.

Az kevesebb, mint amit Zosa kap. De még mindig sokkal több, mint amit most keresek.

– Szóval a kezedben lesz a sorsom?

– Na várjunk csak. Neked ezzel problémád van?

– Dehogyis – böktem ki nagy nehezen, bár a gondolattól görcsbe rándult az állkapcsom. – És mi lesz, ha nem válok be?

– Kirúglak – mondta Bel.

Ami azt jelenti, hogy visszakerülök ide. Fizetés és Zosa nélkül.

– Szerintem ez egy nagylelkű ajánlat – tette még hozzá.

– Ebben biztos vagyok – bólintottam. Három évvel ezelőtt munkát keresve tértem be a Tannerie Fréllac-ba. A korom miatt akkor csak próbaidőre vettek fel, ami aztán hosszú távú állássá változott. Bel most ugyanezt kínálta. Képes vagyok rá. Felnéztem rá, hogy hihetek-e neki, vagy hazudik.

– Megbízhatok benned? – kérdeztem.

– Teljesen megbízható vagyok – válaszolta.

– És ezt higgyem is el?

– Ez csak rajtad áll.

Bárcsak mamácska itt lenne. Ő tudná, mi a jó megoldás.

– Esküdj meg az édesanyádra – kötöttem az ebet a karóhoz.

Fájdalom suhant át Bel arcán.

– Nem emlékszem az édesanyámra.

– Ó, sajnálom – böktem ki, miközben elfacsarodott a szívem. Nekem is alig maradt emlékem az édesapámról. Pillantásom ekkor a kulcsra esett. – Akkor esküdj a mágikus képességedre.

– Rendben. A mágikus képességemre esküszöm, hogy adok neked munkát. Most pedig szedjünk a lábunkat, ha időben vissza akarunk érni.

Hát jó. Elképzeltem, ahogy nem túl soká Zosa és én kilépünk a hotelből és besétálunk Aligney-ba, végre hazatérünk. Bel fura pillantást vetett rám, mire felkuncogtam, kezemmel takarva el a számat. A lépcső felé fordultam, de meg is torpantam rögtön. Ha futunk, Zosa nem fog tudni lépést tartani velünk.

– Azt hiszem, hoznod kell őt – mondtam és nekivágtam a lépcsőnek. Bel a nyomomban. Másodpercekkel később Zosát, mint valami zsák répát, a vállára dobta. A húgom csak pislogott, ellenkezett, de gyorsan elhadartam neki a tervet.

– Ő kicsoda? – kérdezte súgva, miközben felvont szemöldökkel vizslatta Bel hátát.

Te jó ég!

– Hagyjuk ezt most – pöcköltem meg a húgom orrát.

Bel fura pillantást vetett ránk.

– Mi van? – kérdeztem.

– Tényleg nem hagytad volna, hogy nélküled elvigyem – mondta, meglepetéssel a hangjában.

– Ahogy mondtad, elviselhetetlenül makacs vagyok.

Bel szája sarkán elfojtott mosoly bujkált.

– Ki ne ereszd a kezedből azt a meghívót, amíg át nem érünk az ajtón – mondta, és elindult a lépcsőn lefelé.

Zosa zsákja még mindig a földön hevert, benne mamácska ránk maradt holmijai még zenetanár korából. És a gyöngy fülbevaló.

Csak ekkor ért el a felismerés. Zosa hamarosan valódi közönség előtt fog énekelni, ahogy mindig is szeretett volna. A hosszú, küzdelmes évek végre termőre fordulnak.

Néhány hónap múlva már lesz elég pénzünk, hogy évekig eléldegélhessünk Aligney-ban. De előbb a hotellel utazhatunk, bejárhatjuk a világot. Az egész túl csodásnak tűnt, hogy igaz legyen.

– Siethetnénk? – kiabált Bel. Lépések hallatszottak, a lányok kezdtek felébredni.

Megragadtam Zosa pókmászta jutazsákját, és a húgomat a vállán cipelő ajtónálló nyomába szegődtem.