Aria Brighton

1.

A hatalmas fekete Bentley ablakán keresztül bámultam Londont. Éjszaka volt, de a város még mindig élettel teli volt. Bulizni induló, erősen sminkelt lányokat láttam magassarkú cipőben tipegni és a folyton felcsúszó miniruhákkal bíbelődni, vagy épp szelfit lőni a mobiljukkal, férfiak nevetgélő csoportját a kocsmák előtt, ahogy az üveg sörüket le nem téve szívtak el egy-egy szál cigarettát, andalgó szerelmespárokat, akik vacsoráról vagy valamilyen más romantikus programról indultak haza, idősebb nőket és férfiakat, akiknek mind-mind valamilyen fontos dolga akadt azon a késő éjszakai órán.

Tetszett a belváros, ahogy a régi és modern épületek keveredtek, történelem és gazdagság áradt minden sarokról. Az üzletek ízlésesen és elegánsan berendezett kirakatai hívogatták a jómódú vásárlókat, a többiek pedig leginkább csak maguk elé meredve siettek a metró állomásra vagy a buszmegállóba. Volt valami lenyűgözően vonzó ebben a kettősségben, de mégis azt kívántam, bárcsak ne kellene ott lennem.

Az öcsém, Tommy ült mellettem a hátsó ülésen és édesdeden aludt. Látványára halványan elmosolyodtam, napok, talán hetek óta először. Bámulatos, hogy a történtek ellenére, mennyire mélyen tudott aludni. Már csak ő maradt nekem ezen a világon. A gondolatra egy könnycsepp gurult végig az arcomon, amit sietve letöröltem. Nem akartam, hogy a sofőr észrevegye, hogy ott hátul a sötétben pityergek. Nem mintha túl nagy figyelmet fordított volna ránk. A reptéren várt minket unott arccal, rágóval a szájában és egy táblával a kezében, amin a nevünk szerepelt.

„Mr. és Miss Roberts”

Talán még fintorogtam is, amikor megláttam ezt a túlságosan is hivatalos és kevésbé sem melegszívű fogadtatást.

A fekete öltönyt viselő férfi közölte, hogy kövessük és azóta egy szót sem szólt. Meg sem próbáltam kideríteni, hogy hova visz minket. Azt tudtam, hogy kihez, de azt nem, hogy hova. Így leginkább csak mindenféle vadabbnál vadabb képzelgésekbe tudtam bocsátkozni.

Annak ellenére, hogy már jócskán benne jártunk az éjszakában, a forgalom óriási volt az utakon. Több, mint egy órába telt mire elhagytuk Londont és rátértünk egy autópályára. Itt már sokkal kevesebb járművet láttam, így sokkal gyorsabban tudtunk haladni és úgy tűnt, hogy a sofőr is megunta a sétakocsikázást, mert érezhetően beletaposott a gázba. A szívem néhány pillanatig hevesebben dobogott a mellkasomban, de aztán hozzászoktam az iramhoz és megnyugodtam. Kezdtem érezni az elmúlt hetek és a hosszú utazás fáradalmait. A szemhéjaim egyre nehezebbnek érződtek, de kényszerítettem magam, hogy ébren maradjak. Látni akartam merre megyünk, bár a sötétben ennek nem sok értelme volt. Csupán az autópálya suhanó fényeit láttam, amit addig bámultam, míg ezek a fények szinte eggyé olvadtak. Az agyam kiürült és szép lassan álomba merültem.

Hirtelen Tommy hangját hallottam, ahogy a nevemen szólít.

– Katie, Katie! Nézd! – vinnyogta vékonyka hangján és rázogatta a vállam gyengéden, hogy felébredjek. Amikor kinyitottam a szemem, kifelé mutogatott az ablakon. – Egy kastély!

Szinte pattogott az izgalomtól az ülésen és egyre csak kifelé mutogatott a sötétbe. Adtam magamnak pár másodpercnyi időt, hogy magamhoz térjek, aztán arrafelé néztem, amerre mutatta. Összehúzott szemöldökkel meredtem kifelé, aztán zavartan megdörzsöltem a szemeimet. Nem tudtam eldönteni, hogy biztosan jól láttam-e, amit láttam vagy esetleg még valamiféle álomban voltam-e, de a szemdörzsölés után is ugyanaz a látvány fogadott. Egy hatalmas épület előtt állt meg az autó, a főbejárattól nem messze, egy kavicsos ösvényen. Pár lépésnyire egy szökőkutat véltem felfedezni, de meg nem tudtam volna mondani, hogy csobogott-e benne a víz. Csupán egy sötét árnynak látszott. Az ablakokon át kiszűrődő halvány fényben láttuk csak az épület körvonalait, de így is óriásinak, nyomasztónak és nagyon réginek bizonyult.

A sofőr kiszállt és az én oldalamra sétált, hogy kinyissa az autó ajtaját. Tétován kiszálltam, cipőm talpa alatt kavicsok zörögtek. Tommy szinte kirepült a gépkocsiból mögöttem. Rögtön elindult az óriási sötétségbe borult, kétszárnyú ajtó felé, ám váratlanul megtorpant. Ekkor vette észre a komornyikot, aki az ajtó előtt állt az árnyékban. Tommy megvárta, amíg mellé értem és megragadta a kezem. Meglepett a dolog, hiszen nyolcévesen már nem szokott ilyesmit csinálni. Ez a mozzanata elárulta számomra a félelmét. Addig a pillanatig nem is gondoltam bele, hogy milyen hatással lehetett rá a szüleink hirtelen halála. Annyira el voltam foglalva a saját lelkem tomboló fájdalmával és a hirtelen rám szakadt felelősséggel, hogy közben szinte teljesen magára hagytam az öcsémet.

Átkaroltam a vállát és szorosan magamhoz vontam őt, majd a fülébe súgtam:

– Csak kövess engem és csinálj mindent úgy, ahogyan én és nem lesz baj.

Így összeölelkezve, mindketten kicsit remegve közeledtünk a férfi felé. A komornyik kinyitotta a nagy, nehéz ajtót, amikor már csak pár lépésnyire voltunk tőle. Az épületből kiáramló fény megvilágította az arcát és így már kevésbé nyújtott félelmetes látványt. Zömök testalkatú, idős, ősz hajú férfi volt. Sötétszürke nadrágot, világosszürke mellényt, fekete nyakkendőt és fehér inget viselt, amire hosszú fekete zakót vett fel, kezeit pedig fehér kesztyűbe bújtatta. Az arcát ráncok barázdálták, és annak ellenére, hogy a szája nem rezdült, a szemei mosolyogtak ránk. Amilyen mélyen csak tudott, meghajolt előttünk, majd megszólalt kellemes, mély hangján.

– Isten hozta önöket Woodlock Hall-ban. Az én nevem Mr. Bingsley. Kérem, szíveskedjenek utánam fáradni.

Tommy kibontakozott az ölelésemből és vigyorogva rám nézett.

– A nevem Mr. Bingsley – próbálta utánozni a komornyik előkelő kiejtését. Úgy tűnt, hogy rögtön elillant az iménti félelme és ez megnyugvással töltött el. Legalább nem kellett miatta aggódnom. Egy ideig legalábbis. Biztos voltam benne, hogy hamar be fog illeszkedni és hozzá fog szokni az új életünkhöz. A gyerekek gyorsabban alkalmazkodnak a változáshoz.

Az én lelkivilágom azonban romokban hevert. Még mindig nem fogtam fel teljesen, hogy mi történt és attól tartottam, hogy bármikor kitörhet belőlem a gyász. Persze ez teljesen rendjén is lett volna, hiszen csak tizenhét éves voltam. Szüleim biztonságot adó karjai közül váratlanul a bizonytalan idegenbe csöppentem és ott volt az öcsém is, akiről gondoskodnom kellett. Hirtelen nekem kellett a felnőttnek lennem, véget ért a gondtalan gyermekkorom. Ám ennek ellenére még egyszer sem sírtam ki magam úgy igazán, mióta egy kora nyári estén egy rendőr állított be hozzánk és közölte, hogy a szüleink életüket vesztették. Aznap este ünnepelték édesapám előléptetését, aki hazafelé a volán mögött rosszul lett és lassítás nélkül a szemből érkező teherautónak ütköztek. Azt mondták, hogy mind a ketten azonnal az életüket vesztették. Emlékszem, ahogy álltam az ajtóban, szemben a rendőrrel és csak bámultam rá, miközben próbálta a tudomásomra juttatni, hogy micsoda veszteség ért minket. A férfi erre zavarba jött és elkezdett össze-vissza beszélni arról, hogy nem kell aggódnunk, jó kezekben leszünk és a gyámügytől majd felkeres valaki hamarosan. Ekkor szó nélkül rácsaptam az ajtót és felrohantam a szobámba. Lihegve dőltem neki a falnak és próbáltam felfogni a hallottakat. A gondolataim már-már elviselhetetlenül cikáztak össze-vissza az agyamban, de egy könnycseppnél több akkor sem jött ki.

Azóta eltelt egy hónap és még mindig ugyanolyan fásult állapotban voltam. Tommy titokban sírt már néhány alkalommal, legalábbis igyekezett elrejteni előlem a bánatát, de vörös szemei mindig elárulták őt. Abban bíztam, hogy a környezetváltozás jót tesz majd neki. És talán nekem is.

Beléptünk Mr. Bingsley nyomában az épületbe és szó szerint tátva maradt a szám. Valóban egy kastély volt. Egy kisebb, oszlopokkal tűzdelt előtérbe jutottunk. A földön vörös szőnyeg vezetett egy üveges fa ajtóig. Az oszlopok tövében sötétbarna, gazdagon díszített székek álltak. Szépnek találtam őket, de biztos voltam benne, hogy nem voltak túl kényelmesek. Az oszlopok között szobrok álltak, ám nem volt időm alaposabban szemügyre venni őket, mert máris az előcsarnokba értünk. A földön hatalmas szőnyeg volt. Réginek és felbecsülhetetlenül drágának tűnt, akárcsak az összes többi berendezési tárgy. Egy zöld kanapé hozzáillő két zöld fotellel és egy dohányzóasztal. Balra a falnál egy óriási fehér márványból készült kandalló terpeszkedett. Életemben nem láttam még hasonlót. Otthon, a mi nappalinkban is volt egy, de nagyjából negyedakkora lehetett, mint ez.

A kandalló körül a falat sötét színű tapéta fedte, ami itt-ott már kopott volt ugyan, de azért még mindig elég előkelően hatott. A falakon körbe festmények sorakoztak, csupa ismeretlen, rég halott emberek portréi. A csarnok négy sarkában elhelyezkedő többágú gyertyatartók – amiben természetesen nem gyertyák égtek, hanem rendes izzók – próbálták a helyet világossá varázsolni, több-kevesebb sikerrel. Jobbra kőből faragott boltívek sorakoztak, amik az emeleten kisebb boltívekbe csaptak át a kőkorlát fölött. Úgy sejtettem, hogy egy folyosó futhatott végig ott fent körbe. Szinte beleszédültem a csarnok magasságába, ahogy felnéztem.

Mr. Bingsley jobbra fordult és átmentünk a boltívek alatt. Közben Tommy hangot is adott az ámulatának.

– Azta! Látod, Katie? Mondtam, hogy egy igazi kastély!

Próbáltam csitítani, hogy ne hangoskodjon ilyen későn, mások már biztosan alszanak, de nem érdekelte az intelmem. Bár abban sem voltam biztos, hogy voltak-e ott egyáltalán mások. Valamiért úgy éreztem, mintha betolakodók lettünk volna, ráadásul késő éjszaka volt, ezért örültem volna, ha az öcsém csöndben marad. Már csak abban reménykedtem, hogy amikor majd találkozunk a ház úrnőjével, akkor befogja a száját. Nem akartam rossz benyomást kelteni.

A boltívek mögött egy széles, tömör, fa lépcsősor vezetett az emeletre. A lépcsőfokokat is vörös szőnyeg fedte. A lépcső alján három nő állt. Egy idősebb és két fiatalabb. Az idősebb nő haja már kezdett őszbe fordulni és szoros kontyba volt fogva. Egyszerű fekete ruhát viselt, a nyakában pedig egy ezüstlánc lógott, rajta kulcsokkal. A két fiatalabb nő szintén fekete ruhát viselt, de rajtuk volt fehér kötény és fehér főkötő is. Akárcsak a filmekben a szolgálólányok. Az idős nő szigorúan, szinte megvetően mért végig minket, majd megszólalt.

– Az én nevem Mrs. Bingsley, – kezdte, én pedig lopva Mr. Bingsley-re pillantottam. Valahogy nem tudtam elképzelni, hogy ők ketten boldog házasságban élnek.

– Ez pedig itt Isabella és Emily. – folytatta a nő katonásan. – Ők lesznek a szobalányaitok. Kéréseitekkel hozzájuk, kérdéseitekkel hozzám forduljatok, de figyelmeztetlek! Én egy nagyon elfoglalt asszony vagyok, sok a dolog egy ekkora házban. Éppen ezért fölösleges és ostoba kérdésekkel nem foglalkozom. Jól gondoljátok meg, hogy mivel kerestek meg! Reggel hétkor reggeli. A nagyméltóságú grófnő nem szereti, ha valaki késik és nem is illik késni. Isabella, Emily, kísérjétek fel őket a szobáikba!

Mrs. Bingsley odabólintott a két lánynak, akik elindultak a lépcsőn felfelé, mi pedig követtük őket. A hátunk mögött hallottam, ahogy a házvezetőnő halkan odamondott valamit a férjének, de nem tudtam kivenni a szavait. Zavaró volt, hogy alig érkeztünk meg és máris pusmogtak rólunk.

Tommy felhúzott szemöldökkel nézett rám, én pedig megrántottam a vállam, jelezvén, hogy én sem értettem mi történik, mindenesetre muszáj volt a szabályok szerint játszanunk.

Az emeletre érve egy körfolyosóra jutottunk, arra, amit az előcsarnokból láttam. Az Isabella nevű lány mosolyogva kézen fogta Tommy-t és elindult vele balra. Tommy kétségbeesve nézett hátra. Legszívesebben utána rohantam volna és elmenekültem volna vele, de tudtam, hogy azzal nem oldottam volna meg semmit sem. Ezért csak bátorítóan bólintottam neki. A következő pillanatban ő és a szobalány befordultak egy sarkon és eltűntek a szemem elől. Hirtelen üresség és magány tört rám, Tommy nélkül idegen volt minden körülöttem.

– Ne aggódjon, kisasszony. Nem lesz semmi baja – szólalt meg mellettem Emily. Valamivel alacsonyabb volt nálam és nagyon vékony. Szőke haja és kedves kék szeme volt.

– Jöjjön, megmutatom a szobáját – mondta és elindult jobbra, én pedig követtem. A körfolyosó túloldalára mentünk, majd megálltunk egy magas, fehér ajtó előtt. Emily kitárta az ajtót és előre engedett. Lassan, tétovázva léptem be, mintha attól tartottam volna, hogy valamiféle szörny leselkedik rám odabent, aztán a következő pillanatban újból tátva maradt a szám. Akkora volt a szoba, hogy a régi házunk egész földszintje elfért volna benne! A lámpák barátságos fénnyel árasztották el a helyet. Középen egy óriási baldachinos ágy terpeszkedett, előtte egy szép pad, fehér huzattal és arany díszítéssel. Az ággyal szemben két hatalmas ablak volt, világoskék függönnyel, az ablakok között a falnál pedig egy antik fésülködő asztal. A szoba túlsó végében egy kandalló állt, két oldalán egy-egy ajtó nyílt. Az egyik a fürdőszobába vezetett, a másik az öltözőszobába.

Emily bejött mögöttem a szobába és megvetette nekem az ágyat. Én továbbra is egy helyben álltam, mert fogalmam sem volt, hogy hogyan kellett volna viselkednem. Olyan érzésem volt, mintha egy múzeumba csöppentem volna és szinte kerestem a „Tárgyakhoz nyúlni tilos!” feliratot.

– Kérdezhetek valamit? – bukott ki végül belőlem hirtelen.

– Persze, csak bátran, kisasszony.

– Milyen ember a grófnő?

Emily elgondolkodva megállt egy pillanatra, majd folytatta a tevékenykedést.

– Nem rosszabb, mint a többi nemes – mondta végül, de egyáltalán nem nyugtatott meg a válasza. – Minden bizonnyal kedves lesz önökhöz – folytatta, aztán más irányba terelte a beszélgetést. – Szeretne egy fürdőt a kisasszony?

– Igen, az jól esne – válaszoltam és közben próbáltam egy mosolyt erőltetni az arcomra. Nem igazán vágytam a fürdőre, legszívesebben csak bedőltem volna az ágyba, de nem akartam, hogy a szobalány rosszat gondoljon rólam. Úgy gondoltam, errefelé így volt szokás: hosszú utazás után egy pihentető fürdő járt.

Emily besietett a fürdőszobába és néhány másodperc múlva már hallottam is a víz csobogását. Végre meg mertem mozdulni és bementem a szobalány után.

Fehér csempe volt körbe a földtől a plafonig. Balra egy arany lábakon álló kád, szemben egy zuhanyfülke, jobbra pedig a vécé és a mosdó, ami fölött egy nagy aranykeretes tükör lógott.

– Itt talál törölközőt – mutatott Emily a kád mellett egy keskeny szekrényre. – Szappan, tusfürdő a kádnál, fogkefe és fogkrém a mosdónál. Készítek ki önnek hálóinget, amiben aztán alhat. Legyen szép éjszakája.

Miután elköszönt, kiment és becsukta az ajtót. Végre magam voltam. Levetkőztem és beszálltam a kádba. A víz kellemesen meleg volt, szinte rögtön ellazultam. Igyekeztem kikapcsolni az agyam, nem akartam gondolkodni, de néhány percnél tovább nem sikerült ezt a békés állapotot megőrizni. Alattomosan vissza kúsztak az emlékek az agyamba és nem hagytak nyugalmat.

Gyorsan megmostam magam és ki is szálltam a kádból. Egy törölközőt magam köré tekertem, visszamentem a hálószobába, és úgy ahogy voltam, arccal előre ledőltem az ágyra. Nem sokkal később már aludtam is.

2.

Hirtelen vakító fényre és valami furcsa zajra ébredtem. Kinyitottam a szemem és megemeltem a fejemet. Arcomon éreztem a kifolyt nyálamat. Egyik kezemmel letöröltem a nedvességet, miközben hunyorogva igyekeztem rájönni, hogy mi történt. Megláttam Emily-t ahogy a függönyt igazgatta a helyére és lassan tudatosult bennem, hogy hol is voltam. Visszaejtettem a fejem az ágyra, ám ekkor eszembe jutott, hogy nem sok minden takarta a testem. Magamhoz szorítva a törölközőt felpattantam és zavartan néztem a szobalányra. Szerencsére Emily úgy tett, mintha a világ legtermészetesebb dolga lett volna, hogy egy szál semmiben voltam.

– Igyekezzen kisasszony – mondta kedvesen. – Fél hét van és hét órakor már az étkezőben kell lennie. Segítsek esetleg ruhát választani?

– Muszáj valami habos-babos ruhába bújnom? – kérdeztem vissza egy ásítás közepette, mire a szobalány halkan kuncogott egyet.

– Ugyan! Hiszen nem a középkorban vagyunk! A csomagjai pár nappal ezelőtt érkeztek, a ruhái mind egy szálig az öltözőszobában vannak. Valamint van néhány új darab is. Ha megengedi, azt ajánlanám, hogy talán azok közül válogasson. A haját esetleg rendbe tegyem?

Odakaptam a kezem a szénaboglyához, ami a fejem tetején ágaskodott, aztán megráztam a fejem.

– Rendben, kisasszony. A folyosón fogom várni önt, aztán lekísérem az étkezőbe.

– Köszönöm Emily – mondtam, és ahogy kitette a lábát a lány a szobából, rohantam ruhát keresni. Fél óra sosem volt elég arra, hogy elkészüljek, de most muszáj volt kapkodnom. Végzetes hiba lett volna elkésni az első közös reggeliről.

Kinyitottam az öltözőszoba ajtaját és megtorpantam egy pillanatra. Mintha egy divatos üzletbe léptem volna. Körbe végig szekrények voltak, telis-tele különféle alkalomhoz illő ruhákkal. Külön szekrény volt a hétköznapi, az alkalmi és estélyi ruháknak, és külön polcokon sorakoztak a cipők. Nagy rémületemre olyan magassarkú cipőket is találtam, amiket a modellek szoktak a kifutón viselni és amikben nagy valószínűséggel az első lépés után kibicsaklana a bokám. Azonban nem volt időm azon mélázni, hogy mikor kell majd őket hordanom. Elkezdtem átnézni a ruhákat. A sajátjaim is ott voltak szépen elrendezve. A drága, új darabok között igazán egyszerű rongyoknak tűntek. Ám akkor is az enyémek voltak és egy olyan életre emlékeztettek, amikor még boldog voltam.

Emily tanácsát figyelmen kívül hagyva kiválasztottam egy világoskék farmert a sajátjaim közül, egy egyszerű fehér pólót és egy vékonyabb fehér pulóvert. Hiába volt nyár, a hűvösebb angol időjáráshoz még nem volt időm hozzászokni.

Átvágtattam a fürdőszobába és megmostam a fogam és az arcom is gyorsan. A tükörből egy bánatos szemű lány nézett vissza. Fintorogtam egyet. Soha nem tartottam magam szépnek, bár anya mindig mondogatta, hogy szerinte én vagyok a legszebb a világon. De az anyák már csak ilyenek. Egyedül a szemem színét szerettem magamon. Világos, élénk kék volt, néha amikor a fény úgy esett rá, úgy tűnt, mintha világított volna. De nyilván ez csak az én képzeletemben volt így.

A mosdó alatti szekrényben kutatva ráleltem egy hajkefére, amivel nekiestem a hajamnak. Biztos voltam benne, hogy édesanyámtól örökölt hosszú, vékonyszálú, barna hajam nem fogja meghálálni azt a fajta törődést, de muszáj volt sietnem. Lófarokba fogtam miután sikerült valamennyire megzabolázni, aztán elhagytam a szobát. Emily az ajtó előtt várt, ahogy ígérte. Egy pillanatra mintha enyhe csalódottság suhant volna át az arcán, amikor meglátott, de aztán rám mosolygott és elindultunk.

A szívemet egyre inkább a torkomban éreztem. Nagyon izgultam. A tenyerem nyirkos volt, a gondolataim össze-vissza cikáztak. Képzeletben rengetegszer lejátszottam a nagy találkozást, a boldog egymásra találást, ám abban a pillanatban inkább csak túl akartam esni rajta. Főleg azok után, ahogy előző nap Emily reagált a kérdésemre. Egy alattomos, sötét gondolat kezdett az agyamba férkőzni, ami folyton azt sugallta, hogy felejtsem el a szeretetteljes légkört, a vidám napokat, amire annyira vágytam miután a sors kiszakított egy darabot a lelkemből.

Emily levezetett a lépcsőn és rögtön balra fordultunk egy rövid folyosóra, amiről aztán az étkező nyílt. Innen már egyedül mentem tovább. A szobalány ment a dolgára, miután bátorítóan rám mosolygott.

Az étkező egy hosszú és tágas terem volt, melynek közepén egy hosszú faasztal foglalt helyet. Körülötte legalább húsz, vörös kárpitozású szék sorakozott. Magát az asztalt fehér terítő fedte, amibe egy kevés arany színt is szőttek, ami szelíden meg-megcsillant az ablakokon át beáramló fényben. A márványpadlót, ami itt-ott már repedezett volt, itt is egy jókora régi szőnyeg borította. A falak halványsárgára voltak festve és mindenhol festmények lógtak. A legnagyobb az asztalfő mögött helyezkedett el és az egész falat betakarta. Egy lovas férfit ábrázolt, akinek a lovát egy inas kantárszáron vezette. Nem értettem minek valakiről ekkora képet festeni, ha lovagolni sem tud egyedül. A többi festmény mind valakinek a portréja volt és úgy tűnt, hogy a régi időkben nem volt divat a mosolygás. Elgondolkodtam rajta, hogy vajon ők mind ennek a családnak az ősei voltak-e vagy a grófnő csupán kedvelte ezeket a fajta képeket. Kicsit kezdett nyomasztani az a sok rám vetülő festett szempár. Ami viszont a legjobban tetszett az egész helyiségben, az a kandalló volt. Ez is nagyon nagy volt és gyönyörű faragott fehér fa keretezte.

Csupán három teríték volt odakészítve. Egy az asztalfőn, a másik kettő pedig az asztalfő mellett, egymással szemben. Tommy már ott ült az őt megillető helyen az asztalfő mellett. Fehér inget, fekete nyakkendőt és kis fekete zakót viselt, úgy festett, mint egy mini lord. Barna haja szépen oldalra volt fésülve és talán valami hajformázó tarthatta kordában a fürtjeit. Legszívesebben összekócoltam volna, hogy legalább kicsit hasonlítson önmagára. Sajnáltam szegényt, mert biztos voltam benne, hogy kényelmetlenül érezte magát abban az öltözékben, ám valószínűleg nem mert ellent mondani, ezért ült most olyan fancsali arccal ott.

– Jó reggelt, uram – köszöntem oda neki, mire széles mosoly terült el az arcán.

– Szia Katie! Szeretnék odamenni hozzád, hogy megöleljelek, de azt mondták, hogy maradjak nyugton, amíg a ház úrnője meg nem érkezik.

– Nos, akkor vedd úgy, hogy én vagyok a ház úrnője – válaszoltam és az a bizonyos sötét gondolat újra suttogni kezdett a fejemben. Attól tartottam, hogy ennél lesz még rosszabb is.

Tommy azonnal felállt és odaszaladt hozzám. Megöleltük egymást és néhány pillanatig úgy maradtunk.

– Jól aludtál? – kérdeztem végül.

– Igen és képzeld akkora a szobám, hogy el sem tudod képzelni!

Elkezdte részletezni én pedig szívesen hallgattam a fecsegését, mert sikeresen elterelte a gondolataimat. Ám nemsokára egy cipő szigorúan ütemes kopogását hallottuk, majd pár másodperc múlva belépett az ajtón a nagyanyánk. Igen, Woodlock Hall Lady Bedfordja az anyai nagyanyánk volt, bár soha életünkben nem találkoztunk vele. Sőt még a létezéséről sem tudtunk. Rossz volt rá gondolni és lelkiismeretfurdalásom is volt miatta, de haragudtam anyára emiatt. Nem mintha valaha is hiányzott volna ez a fajta gazdagság és pompa, de jó lett volna tudni a nagyanyánk létezéséről, esetleg néha egy-egy nyári szünetet itt tölteni. Akkor nem lett volna ennyire kínos a mostani találkozás és bennünk is kevesebb feszültég gyűlt volna fel. Elképzelni sem tudtam, hogy miért szakadt meg köztük a kapcsolat, hogy miért haragudhatott anya ennyire rá, hogy még előlünk is titkolta a létezését.

A szüleink halála után a semmiből felbukkant egy nő, aki közölte a gyámhatósággal, hogy a nagyanyánk kívánt rólunk gondoskodni. Persze alaposan kivizsgálták az ügyet, de a hatóság nyilván örült, hogy egy gonddal kevesebb lesz ezután a nyakukon, így a grófnőt nevezték ki gyámunknak. Más rokonunk nem volt és mivel még én is kiskorú voltam, így nem volt beleszólásom. Nem volt más választásunk, mint Angliába utazni és magunk mögött hagyni mindent, amit addig ismertünk. A házat, ahol éltünk, az iskolát, a barátainkat. Tommy könyörgött nekem, hogy szökjünk meg, de végül sikerült elmagyaráznom neki, hogy az nem lett volna túl bölcs dolog.

Lady Bedford egy világoslila nadrágkosztümöt viselt, fehér blúzzal. Ujjain arany és ezüst gyűrűk csillogtak, amikbe különféle drágakövek voltak foglalva, és amik valószínűleg egy kisebb vagyont értek. Körmei visszafogott, halvány rózsaszínre voltak lakkozva. Ősz haja csinos kontyba volt fogva és arany hajtűvel volt rögzítve. Vonásai szigorúak voltak, a mozdulatai kifinomultak, arisztokratikusak. Sudár, magas alakját nehezen tudtam összeegyeztetni egy nagymama képével, bár abban is teljesen biztos voltam a körülményeket látva, hogy ő nem egy átlagos nagymama lesz. Megállt előttünk és alaposan végigmért minket. Mintha épp egy versenylovat vizsgált volna és azon morfondírozott, hogy megvegye-e vagy nézzen meg inkább egy drágábbat, ami több versenyt nyerhet. Rajtam valamivel tovább időzött a tekintete. Egy pillanatig úgy meredt rám, mint aki szellemet lát és kezdtem bánni, hogy nem hallgattam Emily–re, már ami a ruhaválasztást illette. Lady Bedford végül megszólalt.

– Catherine, Thomas, kérlek, foglaljatok helyet – olyan kiejtése volt, amilyet még soha nem hallottam. Eddig azt hittem, hogy Mr. Bingsley kiejtése volt maga az előkelőség, de a grófnő túlszárnyalta a komornyikot. Szinte már színpadiasnak hatott a beszéde és a mozdulatai, de mégis olyan természetesség áradt belőle, hogy kétségem nem támadt afelől, hogy Lady Bedford világ életében így csinálta. Biztos voltam benne, hogy maga a királynő is hasonlóképpen beszélhetett, úgy amilyet mi Amerikában soha nem hallhattunk.

Tommy és én félénken, kissé tétován leültünk egymással szemben, míg a grófnő az asztalfőt foglalta el.

– Remélem jól utaztatok és sikerült kipihenni magatokat – folytatta.

Tommy nem mert megszólalni, ezért én bólogattam helyette is gyorsan, egy halvány mosoly kíséretében. Megszólalni azonban én sem mertem. Úgy éreztem, hogy a mi amerikai kiejtésünk túl durva lett volna.

Közben Mr. Bingsley jött be, nyomában három fiatal inassal, akik egy-egy tálcát hoztak és letették elénk. A főkomornyik teát töltött, először a grófnőnek, aztán nekünk.

– Csak bátran! Lássatok hozzá! – szólt Lady Bedford. Ő egy újságot vett a kezébe, amit Mr. Bingsley tett elé egy ezüst tálcán és olvasni kezdett, miközben lassan enni kezdte a tojásrántottáját. Örültem, hogy nem szentelt túl sok figyelmet nekünk, mert én iszonyatosan feszengtem a jelenlétében. Szinte levegőt is alig vettem, nehogy magamra vonjam a figyelmét. Tommy éhsége nagyobb volt annál, hogy bármi miatt aggódjon, így ő jóízűen falatozott. Végül aztán én is enni kezdtem, azonban sok nem ment le a torkomon. A gyomrom, mintha egy kis kemény gombóccá állt volna össze.

Miután befejeztük a reggelit, nekiláttunk meginni a teát. Azelőtt nem igazán fogyasztottuk ezt az italt, ha mégis, akkor inkább jeges tea formájában és határozottan nem tejjel, de hallottam róla, hogy az angolok folyton ezt isszák. Szinte már nemzeti szimbólumnak számított. Óvatosan belekortyoltam a kis csészébe és egyáltalán nem ízlett a tartalma. Viszont udvariatlan sem akartam lenni, ezért leerőltettem még pár korty teát. Nem úgy Tommy. Majdnem kiköpte az első és egyben utolsó kortyot, csupán nagy nehézségek árán sikerült lenyelnie.

– Fúj! Ez nagyon rossz! – kiáltott fel.

Lady Bedford lassan leeresztette az újságot és néhány pillanatig kifejezéstelen arccal nézte az öcsémet, aztán kimért hangon megszólalt.

– Ebben a házban nem szokás így kifejezni a nem tetszésünket, fiatalember! Vannak dolgok, amiket nem mondhatsz ki hangosan, még akkor sem, ha szerinted az helyes. Sajnos édesanyátok elfelejtette ki is volt ő valójában és nem biztosított számotokra megfelelő neveltetést. De talán még nem késő. Holnaptól etikett órákon fogtok részt venni, s két hét múlva megmutathatjátok mit tanultatok. Bízom benne, hogy nem vagytok reménytelen esetek, hiszen az én vérem is csörgedezik az ereitekben.

– Miért, mi lesz két hét múlva? – kérdezte Tommy.

– Habár még nem fejeztem be a mondandómat Thomas, válaszolok a kérdésedre és elnézem ezt most neked. De hamarosan szeretnék javulást látni a viselkedésedben – mondta a grófnő szigorúan, mire Tommy könnybe lábadt szemmel rám nézett. Szerettem volna megvédeni, magamhoz ölelni és megvigasztalni, de nem mertem szembe szállni nagyanyánkkal. Ezért halkan, alig észrevehetően tátogtam neki:

– Nincs semmi baj, nem csináltál rosszat.

– Két hét múlva egy nagyon fontos esemény lesz itt Woodlock Hall-ban – folytatta Lady Bedford. – Egy jótékonysági bál lesz, magasrangú urakkal és hölgyekkel, amit minden évben megrendezek. Éppen ezért szeretném, ha addigra tanulnátok egy kis illemet. Nem szeretném, ha szégyenbe hoznátok. Most pedig mehettek. Ha szeretnétek fedezzétek fel a kastélyt, de ha lehet ne menjetek Mrs. Bingsley idegeire. Holnap reggel pedig ugyanitt találkozunk.

Rögtön felpattantunk és elindultunk kifelé az étkezőből.

– És nem akarok futkározást a házban! – hallottuk még magunk mögött a nagyanyánk hangját.

Ennyi volt hát. Ez volt a nagy találkozás, ami miatt már napok óta alig aludtam. Az újonnan támadt sötét belső hang most kárörvendőn nevetett rajtam.

„Na ugye, megmondtam!”

Tommy lehajtott fejjel, kedvetlenül sétált mellettem.

– Azt hittem kedves lesz – mondta halkan, amikor az előcsarnokba értünk. Úgy éreztem, mintha egy jeges kéz a mellkasomba nyúlt volna és összeroppantotta volna a szívemet. Odafordultam hozzá és szorosan magamhoz öleltem.

– Én is azt hittem, Tommy. Én is azt hittem – mondtam és hagytam, hogy kisírja a bánatát.

3.

Miután Tommy kissé megnyugodott, elhatároztuk, hogy felfedezzük a kastélyt. Más elfoglaltságunk úgysem akadt és előttünk állt az egész nap. Reménykedtem benne, hogy ezzel el tudom vonni Tommy figyelmét a keserű csalódásról, ami ért minket.

– Mi lenne, ha megkeresnénk a konyhát? – kérdezte szomorkásan. – Szívesen innék valami finomat azután a tea után.

– Rendben – egyeztem bele és önkéntelenül is elmosolyodtam. Nekem is jól esett volna valami ízletesebb ital. – De mi lenne, ha előtte átöltöznél kényelmesebb ruhába? És akkor megmutathatnád a szobádat is.

Bólintott és elindultunk az emeletre. Szótlanul lépdeltünk egymás mellett. Én sem így képzeltem el a találkozást a nagyanyánkkal és ez bizony rányomta a bélyegét az én hangulatomra is. Azonban muszáj voltam erősnek lenni Tommy miatt. Nem mutathattam ki a csalódottságomat, azt, hogy mennyire reménytelennek éreztem mindent, hiszen én voltam az egyetlen támasza. Semmit nem segített volna a helyzeten, ha összeomlok.

– Kedves a szobalányod, Isabella? – kérdeztem, hogy valami más irányba tereljem a gondolatainkat és egyébként is kíváncsi voltam.

– Parancsolgatós – mondta az öcsém szűkszavúan.

– Figyelj, ha nem akarsz ilyen ruhákba bújni, akkor csak mond meg neki, hogy nem akarod és kész.

– De a nagym... A grófnő azt mondta az előbb, hogy vannak dolgok, amiket nem mondhatok ki hangosan. És gondolom, úgyis leszidna, ha nem öltöznék csinosan. Talán neked kellene inkább átöltöznöd, Katie.

Tommy továbbra is bánatos arccal nézett rám.

– Hé, mi a baj a ruhámmal? – kérdeztem színlelve a felháborodást, hátha sikerül ezzel jobb kedvre deríteni.

– Semmi. Te mindig csinos vagy – mondta és végre elmosolyodott. Közben elértünk a szobájához. Az övé is tágas volt, talán valamivel kisebb, mint az enyém, de ugyanolyan fényűző és ízlésesen berendezett, valamint neki is volt külön fürdőszobája és öltözője, mint nekem. Az ő szobájának a falait világoskék tapéta fedte és fehér függönyök keretezték az ablakokat.

Besietett az öltözőszobába és pár perc múlva a saját ruháit viselve lépett ki. Még az arca is felderült, hogy a saját ruháit viselhette. Mintha mázsás súlytól szabadult volna meg. Könnyebben, fesztelenül mozgott, ismét az a pajkos, vidám fiú állt előttem, aki mindig is volt.

– Ma még engedjük meg magunknak ezt a kényelmet. Viseljük a saját holminkat, beszéljünk úgy, ahogy eddig, felejtsük el azt, hogy ez a kastély mostantól az otthonunk! – mondtam. – Csináljunk úgy, mintha egy múzeumban lennénk, aztán holnaptól megpróbálunk jól viselkedni. Rendben?

Vigyorogva egyet értett, aztán nem is vesztegettük tovább az időt, elindultunk a nagy felfedezőútra.

– Merre lehet a konyha? – kérdeztem.

– Biztos nem itt fent van. Szerintem valahol a földszinten lesz. Talán az étkező mellett.

Grimaszolva összenéztünk. Nem igazán szerettünk volna belebotlani a grófnőbe.

– Ha gondolod, előbb körülnézhetünk az emeleten – ajánlottam fel neki, de Tommy komoly arccal nemet intett. Hagytam hát, hogy ő irányítson, mentem amerre vezetett. Csöndben mentünk le a lépcsőn és közben mind a ketten feszülten hallgatóztunk, hátha meghalljuk Lady Bedford hangját. De az étkező felől csupán az inasokat hallottuk, ahogy összeszedték a reggeli maradékát és közben vidám diskurzust folytattak. Ezen aztán felbátorodtunk és mintha eltűntek volna a sötét felhők a fejünk fölül, a kedvünk is jobb lett egyszerre. A konyhát viszont nem találtuk az étkező közelében. Tovább barangoltunk, arra mentünk, amerre akartunk és ez még nekem is tetszett. Átvágtunk az előcsarnokon és a bejárattól balra, egy dolgozószobába értünk. A kastélyhoz szinte méltatlan szerény bútorok voltak ott és narancssárgára festett falak. Egy íróasztal az ablaknál és néhány könyvespolc. Ebből a helyiségből nyílt két másik szoba, amik már sokkal inkább illettek egy nemeshez. A középső szoba egy nappali volt, középen világoskék kanapéval és karosszékekkel, valamint egy aranyozott dohányzóasztallal, sőt a sarokban egy italkocsit is felfedeztem. Hatalmas vázákban virágok illatoztak, szinte elbódították az embert. És persze ott voltak az elmaradhatatlan festmények is. Szerintem nem is volt olyan szoba, ahol ne lett volna legalább öt felaggatva. Valamiért úgy képzeltem, hogy a grófnő ezekben a szobákban fogadhatta a látogatókat. Egy szobalány, akivel még nem találkoztunk, éppen a kandallóból lapátolta ki a hamut, majd kis fahasábokat tett a helyére. Fiatal volt, talán velem egy idős vagy néhány évvel idősebb. Amikor meglátott minket, talpra ugrott és próbálta leporolni magát, ám a keze csupa korom volt, így a kötényét csak összepiszkolta. Szégyenkezve sütötte le a szemeit, majd pukedlizett, aminek láttán Tommy majdnem felnevetett. Ehhez volt a legnehezebb hozzászokni. A folytonos hajlongás a cselédek részéről nem csak idegen volt, de kínosan is éreztük magunkat tőle. Nem igazán tudtuk, hogy hogyan kellene reagálnunk rá. Hajoljunk meg? Integessünk vagy mondjunk valamit? Esetleg hagyjuk teljesen figyelmen kívül? Talán az etikettórák mégsem lesznek olyan hasztalanok, mint azt elsőre gondoltam.

Észrevétlenül belecsíptem Tommy karjába, hogy fékezze magát, mire dühös szemeket villantott rám. Megfogtam a kezét és magára hagytuk a lányt.

A következő szoba volt a kedvencem. Világoszöld tapéta volt itt, arany díszítéssel. Az ajtó és ablakkeretek is arany színűek voltak. A kandalló előtt a falhoz hasonló zöld színű kanapé és két karosszék állt. Vidám, üde hangulatot árasztott minden. Szívesen időztem volna még többet ott, de Tommy már ment is tovább, őt nem érdekelte az efféle szépség. Kissé kelletlenül loholtam utána, ám megérte, mert a következő helyszín, amit felfedeztünk az a könyvtár volt. Elállt a lélegzetem, amint betettem oda a lábam. A könyvtár hátsó részébe érkeztünk, ami igazából egy kis elkülönített olvasósarok volt. Márvány oszlopok különítették el ezt a kis sarkot, ahol négy kényelmes fotel foglalt helyet. A könyvtár maga egy hosszú helyiség volt, ahol tőlem balra végig magas ablakok sorakoztak, természetes fénnyel árasztva el a szobát, a jobb oldalon pedig egész a mennyezetig érő könyves szekrények csalogatták az olvasni vágyót. Középen itt is egy kandalló állt és két vörös színű kanapé, egymással szemben. A könyvtár másik bejáratától nem messze láttam néhány íróasztalt és széket is.

Tommy forgatta a szemeit, amikor meglátta, hogy milyen áhítattal néztem körbe. Nekem mindig is a könyvek voltak az igaz barátaim, imádtam elmerülni a világukban. Odaléptem a legközelebbi szekrényhez és óvatosan megérintettem az egyik könyvet. Kissé kopott volt már a gerince és valami birtokgazdálkodásról szólt. Akárcsak a legtöbb, ezen is látszott, hogy régi könyv volt, ám ennek ellenére biztos voltam benne, hogy találnék valami magamnak valót valamelyik polcon.

– Olyan uncsi vagy! – hallottam az öcsém hangját magam mögött. Megpördültem és gonosz vigyor terült el az arcomon.

– Én? Uncsi? – kérdeztem, miközben lassan elindultam felé. Nevetve hátrált, de aztán hirtelen elkomorult és megállt.

– Nem futkározhatunk – mondta és ismét szomorúságot véltem felfedezni a hangjában. Mérges voltam, mert a grófnőnek sikerült néhány mondattal teljesen a földbe tipornia az öcsém önbizalmát. Elképzeltem, hogy a jövőben egy magába zárkózott, csöndes gyerek lesz és tehetetlen dühöt éreztem. Szinte trappolva mentem a távolabbi bejárathoz és kilestem az előcsarnokba. Néhány pillanat múlva Tommy feje bukkant fel mellettem.

– Mit nézünk? – kérdezte suttogva.

– Hogy tiszta-e a terep.

– Mihez?

Egy lelket sem láttam az előcsarnokban vagy a közelében. Hallgatóztam még egy darabig, de csak távoli ajtó csukódást hallottam.

– Rendben, ha szólok átrohanunk az előcsarnokon a lépcsőig.

– De mi van, ha valaki meglát? Tuti, hogy rögtön elmondanák a grófnőnek.

– Ne aggódj! Ma még rosszalkodunk, nem igaz?

Tommy óvatosan bólintott. Nem akartam bajba sodorni, de úgy gondoltam, hogy egy ilyen kis lázadás még beleférhet. Habár nagy valószínűséggel a grófnő nem fog tudomást szerezni róla, az én lelkemnek mégis jól esett, hogy a tiltás ellenére futkározni fogunk a házban. A vérem egészen felpezsdült a gondolattól. Még egyszer alaposan körbe néztem.

– Most! – kiáltottam hirtelen és futásnak eredtem. Néhány lépés után hátra néztem és láttam, hogy Tommy a nyomomban volt és fülig ért a szája. Átvágtattunk az előcsarnokon egészen a lépcsőig, majd lihegve megálltunk. Nevettünk mind a ketten.

– Most már tényleg keressük meg a konyhát! – mondta Tommy miután levegőhöz jutott.

Szétnéztem és észrevettem a lépcsőtől nem messze egy lejárót. Egyszerű, alig észrevehető lépcső vezetett az alagsorba.

– Gyere! Talán arra lesz.

Elindultunk lefelé és szinte azonnal tudtam, hogy jó irányba tartunk. Beszédet, sietős lépteket, edények csörgését hallottam. A lépcső aljára érve szemközt egy szoba volt, jobbra, valamint a lépcső mögé pedig egy-egy folyosó vezetett. Belestem a szemközti helyiségbe. Egy szerény, hosszú fa asztal állt ott székekkel, ami majdnem ki is töltötte az egész teret. Itt már nyoma sem volt a pompának. Ez lehetett a szolgálók étkezője. Valahogy gonoszságnak tartottam, hogy nekik itt kellett enniük, ugyanakkor nekik kellett felszolgálniuk a mi ételünket odafönt a tágas és gazdagon berendezett étkezőben.

Magára hagytam a szerény helyet és a jobb oldali folyosón mentünk tovább. Nem messze volt egy kis iroda, ahol Mr. Bingsley ült egy íróasztalnál és nagyban jegyzetelt.

– Jó napot – köszöntem halkan és esetlenül. Az ősz hajú férfi meglepetten felnézett a jegyzeteiből, és amint tudatosult benne, hogy kiket lát, elmosolyodott, aztán felállt és meghajolt.

– Mi szél hozta önöket, kisasszony? Nem vagyok benne biztos, hogy szabad önöknek itt tartózkodni.

– A konyhát keressük. Szeretnénk valami innivalót – vette át a szót Tommy.

– Értem. Nos, ha elfogadják a segítségem, akkor odavezetem önöket. Bár legközelebb, ha megkérik a szobalányokat, ők biztosan kerítenek maguknak valami frissítőt.

– Igen, biztosan – válaszolt Tommy elgondolkodva. – De most felfedezzük a kastélyt.

– Á! Így már mindent értek – kacsintott Mr. Bingsley, aztán nemsokára már a főkomornyik mögött baktattunk. A lépcső mögötti folyosóra kanyarodtunk, majd onnan egy másikra és hamarosan a konyha ajtajában álltunk. Középen egy nagy konyhasziget terpeszkedett, körülötte három lány állt kötényben és krumplit pucolt. Egy másik, valamivel idősebb lány, a tűzhelynél serénykedett. Kevergette az ételt, fűszerezett, új hozzávalókat dobált az edénybe. Magas és vékony volt és kissé görnyedten állt. Láthatóan értette a dolgát, de mégsem ő volt a központi figura. Egy alacsony, testes, idősebb nő adta az utasításokat a lányoknak, hogy ki mit csináljon. Éles, kissé rikácsolós hangja volt. Kedvesen, de mégis katonásan, pattogósan beszélt, ám még akkor sem szidta le az egyik lányt, amikor az jó néhány krumplit a földre ejtett. Ehelyett ő maga hajolt le értük és gyors mozdulatokkal felszedte őket.

– Gyerünk, lányok! Pucoljátok azokat a krumplikat, hogy minél előbb a fazékba kerülhessenek!

Tapsolt néhányat, mintha a munka ütemét ezzel határozta volna meg. A lányok erre mintha nagyobb fokozatba kapcsoltak volna, csak úgy repkedtek a burgonyahéjak.

Élvezet volt nézni ezt a nagy sürgés-forgást, főleg azután, hogy szinte senkivel nem találkoztunk a kastélyban. A fenti kimért, színpadias világhoz képest itt lent minden igazinak, valóságosnak tűnt. Kevésbé éreztem úgy magam, mintha egy álomban lennék.

– Mrs. Davies – szólította meg a nőt a főkomornyik. – Lenne oly kedves és segítene Mr. és Miss Robertsnek? Csupán egy kis frissítőt szeretnének.

A szakácsnő megdermedt egy pillanatra, aztán zavarba jött, akárcsak a lányok és mind pukedliztek gyorsan. Mrs. Davies aztán átviharzott a konyha másik végébe, ahol az éléskamra volt, majd nem sokkal később két pohárral és egy doboz narancslével tért vissza.

– Tessék drágáim, remélem ez megfelel – mondta, majd észbe kapott és kijavította magát. – Akarom mondani Mr. és Miss Roberts.

– A drágáim tökéletesen megfelel – mondtam és lehúztam a gyümölcslevet. Mrs. Davies széles, hálás mosollyal nézett rám, aztán kicsit megborzolta Tommy haját.

– Miért nem mennek ki a kertbe? – kérdezte. – Kivételesen szép időnk van ma. Kár lenne az egész napot a kastélyban tölteni.

– Igen, talán a legjobb lenne, ha a parkban sétálnának – vette át a szót Mr. Bingsley és furcsa, már-már szigorú arckifejezéssel nézett a szakácsnőre, aki erre a szemét forgatva elfordult, hogy folytassa a munkát. – Jöjjenek, megmutatom merre menjenek.

Ott hagytuk a konyhát és visszamentünk az emeletre. Az előcsarnokban összefutottunk a házvezetőnővel, aki gyanakodva mérte végig a férjét, majd minket is, de végül nem szólt semmit, mert egy szobalány nem a megfelelő étkészletet kezdte el hordani az étkezőbe és ez elvonta rólunk a figyelmét. A főbejárathoz érve a főkomornyik kitárta az ajtót és büszkén mutatott a kastély előtt elterülő hatalmas, napsütötte parkra.

– Menjenek csak nyugodtan, de ebédre azért érjenek vissza.

– Köszönjük, Mr. Bingsley – mondtam, aztán Tommy-val együtt kiléptem a szabadba. Végre láthattuk a kastélyt kívülről is, valamint a környező vidéket is. Az épület egyáltalán nem tűnt félelmetesnek a napsütésben. Inkább hatalmat, erőt és jólétet árasztott magából. Az épületet óriási, végeláthatatlan park vette körbe, ahova több ösvény is vezetett a bejárattól. Hatalmas, ősöreg fák, szépen nyírt fű és virágágyások tündököltek mindenfelé. Találomra elindultunk az egyik irányba. A kavicsos ösvény egy kis patakig vitt minket, amiben Tommy apró halakat vélt felfedezni. Keresett egy hosszú botot és azzal piszkálta őket. Leültem mögé a fűbe és azon méláztam, ahogy a komornyik elterelte a szót a kertről. Bármerre kémleltem, semmiféle kertet nem láttam, de nyilván létezett, különben a szakácsnő nem említette volna. De vajon mi lehetett olyan különleges abban a kertben? Miért nem akarta Mr. Bingsley, hogy oda menjünk? Egyre jobban izgatta a fantáziámat az a kert, pedig valószínűleg éppen ezt akarták elkerülni a szolgálók.

– Mi lenne, ha megkeresnénk a kertet? – kérdeztem egy hirtelen ötlettől vezérelve.

– Megpróbálhatjuk, ha szeretnéd, csak ne késsük le az ebédet, mert kezdek éhes lenni – válaszolta Tommy.

– Te nem találtad furcsának, ahogy Mr. Bingsley elterelte a szót róla?

– Miről? Az ebédről?

– Nem, te kis fajankó! – nevettem hangosan, mire Tommy durcás képpel keresztbe tette a karjait. – A kertről terelte el a szót.

Tommy megrándította a vállát.

– Engem jobban érdekel most az ebéd, mint a virágok – mondta.

– Akkor majd inkább ebéd után keressük meg. Gyere, talán mire visszaérünk már ehetünk is!

Lassan sétáltunk visszafelé, élveztük a napsütést, habár közel sem volt olyan meleg, mint otthon.

– Miért hajol meg mindenki előttünk? – kérdezte Tommy váratlanul. – Mi most akkor valami nemesek vagy mik vagyunk?

– Anya a grófnő lánya volt, szóval gondolom valami olyasmi.

– De miért nem mesélt nekünk soha erről? Nem gondolod, hogy jó lett volna itt tölteni a nyarakat? Talán akkor a grófnő is jobban szeretne minket.

– Ne vedd magadra, amit mondott. Nem vagy illetlen, csak más neveltetést kaptál. A grófnő egy teljesen más korban és más világban nőtt fel, mint mi. Biztos vagyok benne, hogy nagyon szigorúak voltak vele a szülei és ezért ilyen. És abban is biztos vagyok, hogy kedvel, csak nem ismer minket.

– Nincs kedvem ahhoz az etikett órához. Nem akarom a nyarat tanulással tölteni. Igazából nem is nagyon szeretnék itt lenni.

– Én sem, de sajnos nincs más választásunk. Az etikett órára pedig úgy gondolj, hogy az majd segít beilleszkedni.

Tommy sóhajtott egy nagyot, de nem tudtam mi mást mondhattam volna neki. Én is csak remélni tudtam, hogy ez valóban így lesz és, hogy idővel majd a grófnő is megenyhül és nem csak a hibáinkat látja majd, nem úgy fog ránk tekinteni, mint valami barbárokra.

Mire visszaértünk Mr. Bingsley már az étkező előtt várt minket. Helyet foglaltunk az asztalnál és két inas felszolgálta az ebédet. Zöldséglevest, majd utána sült pulykaszeleteket vajas újkrumplival és szósszal, majd desszertnek csokis piskótát vanília fagylalttal. Mire befejeztük, már kevésbé éreztem késztetést arra, hogy felkerekedjek megkeresni a kertet. A jóízű fogások eltelítettek és az utazást sem sikerült még teljesen kipihenni. Tommy-n is láttam, hogy nagyokat pislog így megbeszéltük, hogy pihenünk egy kicsit és majd utána kalandozunk ismét. Visszavonultam a szobámba és ledőltem az ágyra. Sok minden kavargott bennem. Bántott, hogy Tommy nem volt boldog a reggeli eset miatt és én is teljesen idegennek éreztem mindent magam körül. Abban a pillanatban nem hittem, hogy valaha is beilleszkedünk majd vagy legalább megszokjuk ezt az új életet. Túl nagy volt a hasadék köztünk és Lady Bedford között. Fogalmam sem volt, hogy miért akart a gyámunk lenni, mert egyelőre úgy tűnt, hogy csak kétlábon járó problémának tart minket.

Becsuktam a szemem és visszagondoltam arra az időre, amikor a szüleink még éltek. A vidám reggelekre, a meghitt vacsorákra. Volt egy olyan érzésem, hogy Angliában ilyesmiben nem lesz részünk. Szomorúan fúrtam bele az arcomat a párnába, aztán álomba merültem.

4.

Már sötét volt, amikor felébredtem. Zavartan néztem körbe, majd a kandalló tetején álló órára tévedt a tekintetem. Éjszaka volt, tizenegy óra.

Sóhajtva kikászálódtam az ágyból, a szervezetem még nem szokott hozzá az időeltolódáshoz, ezért sejtettem, hogy aznap éjszaka már nem fogok sokat aludni. Hirtelen aztán eszembe jutott, hogy Tommy-val meg akartuk keresni a kertet, de a szunyókálásom miatt ez elmaradt. Korgó gyomrom pedig arra hívta fel a figyelmet, hogy lekéstem a vacsorát. Tommy miatt lelkiismeretfurdalásom volt, de végül megnyugtattam magam azzal, hogy biztos ő is elaludt. Más különben már rég ott ugrált volna az ágyamon, hogy felébresszen.

Ami pedig a vacsorát illette, kénytelen voltam keresni valami harapnivalót. Nem hittem, hogy az alkalmazottak közül bárki dolgozott volna az éjszaka közepén és úgy gondoltam, hogy a konyhában biztos fogok valamit találni, ami csillapíthatná a gyomrom háborgását. Különben sem volt szükségem segítségre egy szendvics elkészítéséhez.

A folyosón csak néhány lámpa égett, éppen annyi világosságot adva, hogy el ne essek. Dideregtem, mert a vastag falak nem melegedtek át napközben eléggé és most csak a hideget árasztották magukból. Kísértetiesnek tűnt a kastély, a nyomasztó csönd pedig csak tetézte ezt. A kezeimet egymáshoz dörzsölve igyekeztem lefelé a lépcsőn. Lent az előcsarnokban az összes lámpa világított, mintha menedék lett volna a sötét, fenyegető gondolatok vagy a sarkokban megbújó ismeretlen árnyak elől.

Lesiettem az alagsorba, közben végig hallgatóztam, hátha meghallok valakit. Néha mintha motoszkálást hallottam volna egy-egy sarokból, de amikor odakaptam a fejemet, senkit nem láttam. Vagy a képzeletem játszott velem vagy valami rágcsáló ólálkodott arrafelé. Egyik sem volt megnyugtató.

Az alagsorban teljes volt a sötétség, ki kellett tapogatnom a falon a villanykapcsolót. Szerencsére egész gyorsan megtaláltam, így nem kellett vaksötétben botorkálnom. Benéztem Mr. Bingsley irodájába, de azt is üresen találtam. Ezután a konyha felé vettem az irányt, ott pedig egyenesen az éléskamrába mentem. Ott is felnyomtam a villanyt és mosolyra húzódott a szám. A kamra akkora volt, mint a régi szobám. A falak mentén polcok sorakoztak, telis-tele mindenféle jóval. Zöldségek, gyümölcsök, fűszerek és néhány péksütemény is maradt aznapról. Fogtam egy baguettet, egy paradicsomot, salátát, a hűtőben pedig vajat, sajtot és szalámit találtam. Egy finom szendvicset kerekítettem ezekből és ott a konyhában elfogyasztottam. Büszkén állapítottam meg, hogy valóban nem volt szükségem segítségre és sikerült jóllaknom. A nagy csönd és a félhomály azonban hamarosan nyomasztani kezdett. Néha már-már olyan árnyakat is látni véltem, amik igazából nem voltak ott. A félelem lassan kúszott be a bőröm alá és már magam sem tudtam, hogy a hideg miatt vagy a félelemtől borzongtam-e. Gyorsan eltakarítottam magam után, leoltottam a villanyokat és felsiettem az emeletre. Sokkal nagyobb biztonságban éreztem ott magam a lámpák sárga fényénél, a gondolataim sem tréfáltak meg.

Hirtelen aztán az előcsarnok túloldalán kivágódott a könyvtár ajtaja és én reflexszerűen a boltívek mögé rejtőztem. Magam sem tudtam miért bújtam el, de valami azt súgta jobb lesz, ha nem látnak meg.

Óvatosan kilestem az oszlop mögül, mert mintha elfojtott vitatkozást hallottam volna. A grófnőt láttam és egy furcsa kinézetű, ismeretlen férfit.

– Nem! Nem akarom, hogy bármi közöd legyen hozzá! – a grófnő arca szinte eltorzult a dühtől és a mutatóujjával fenyegetően bökött a férfi felé. – Eszed ágában se legyen akárcsak hozzászólni!

Az ismeretlen halkan válaszolt valamit, mire Lady Bedford a ruháját kezdte idegesen igazgatni.

– Természetesen az üzlettel foglalkozom, emiatt igazán nem kell idejönnöd. Értesíteni foglak, amint meglesz az… áru.

A férfi ismét mondott valamit, de a világért sem tudtam kivenni egy szavát sem. Ezután sarkon fordult és döngő léptekkel elindult a főbejárat felé. Igyekeztem jobban szemügyre venni őt. Magas, izmos termete volt, a mellkasát, mintha egy szikladarabból faragták volna, széles vállai és hosszú karjai pedig biztosan sok nőt öleltek már. Éles, szögletes arcélei szigorú vonásokat kölcsönöztek neki. Orra egyenes volt, mintha az ókori görög szobrokról mintázták volna, a szeme pedig olyan halvány világoskék, hogy szinte már világított. Vállig érő, hullámos fehér haja lobogott a léptei nyomán, de mégsem tűnt öregnek. A ruházatát nem tudtam megfigyelni, mert egy köpeny lógott a válláról, ami nagyrészt eltakarta. A köpeny csuklyáját sietve a fejére húzta, majd váratlanul, mintha megérezte volna, hogy ott lapulok az árnyékban, megtorpant és felém kapta a tekintetét. Egy pillanatra, minta mosolyt láttam volna felvillanni a csuklya alatt, mire visszabújtam és még jobban a falhoz simultam. Még levegőt is elfelejtettem venni, mintha az segített volna láthatatlannak lenni. Ekkor a férfi lépteinek hangja távolodni kezdett, majd lassan elhalt. Megkövülten, hevesen dobogó szívvel bámultam utána. Soha nem láttam még ilyen szép férfit, de közben valami azt súgta, hogy ez a férfi veszélyt jelent.