Rebecca Blackhorse

Tangó az ördöggel

Made in Japan No. 7

© 2022 Rebecca Blackhorse

Borító terv: Rebecca Blackhorse

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Korrektor: Siklósi Katalin

Második kiadás, Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-01-3229-7

A Made In Japan sorozat kötetei:

Családi ereklye

Japán juhar

A gésa mosolya

A mangaka

Jádeasszony

Otokojaku

Tangó az ördöggel

Lezárt ügyek

Múmiák

Ír kávé

1. Egy este a Los Flamencosban

A színpad melletti asztalnál maga Fjodor Uljanov ült, akinek, ha már a nevét nem vesszük alapul, tetemes súlya akkor is tiszteletet parancsol. A legutóbbi méredzkedéskor, a szokásos két sikertelen fitneszkúra között, nagyjából százhúsz kilót nyomott a maga százhatvan centiméteres magasságához képest, de mivel a mérleg is csak 120-ig tudott számolni, elképzelhető, hogy néhány apró kilóval talán többet. Fjodor Uljanov a megboldogult Szergej halálakor vette át a Los Flamencost és a kevésbé virágzó családi üzletet, melyeket az elmúlt hónapokban igyekezett népszerűvé és nyereségessé tenni. Szergej ugyanis, akinek ezt a bizonyos megboldogulását a pimasz viet, Vu Xuan Ben ténykedése idézte elő, eléggé elhanyagolta a helyet, így Fjodornak számos változtatást kellett végrehajtania. Először is kulturálisabbá tette a ruhában fellépő vendégművészekkel, másodszor a flamingólányokat is felöltöztette, persze csak módjával.

Szinte minden estét ennél az asztalnál töltött, hogy ellenőrizze, minden rendben zajlik-e: a flamingók elég magasra emelik a szárnyaikat, illetve kecses lábukat, a pincérek elég serények, no meg udvariasak, valamint az italt se hígítják fel jobban, mint kellene. Kövérkés termetével és rosszul szabott, olcsó szövetből készült öltönyeivel azonban inkább egy nagylelkűen megtűrt, folyton adósságokba keveredő törzsvendégre emlékeztetett, akit csak hajlott kora meg az átlagot jóval meghaladó tömege miatt nem dobtak még ki. Rövid, őszes haját gyakran összevissza borzolta a légkondicionáló és a táncos lányok ujjai, akik már azzal őrült vágyakozásba tudták hajszolni, ha csak megsimogatták az arcát vagy ezüstös bajuszát.

Ezen az estén is ugyanazon a széken ült, mint általában, egy pohár vodkával, illetve a háttérbe olvadó két testőrrel együtt, azonban egy igen illusztris vendég társaságában. Miután a Jang Hong halála körüli vihar elült és a kedélyek lecsillapodtak, Uljanov óvatosan felvette a kapcsolatot Mr. Tagava Simóval, akit ez alkalommal sikerült elcsábítania a Los Flamencosba. A vén Fjodor Uljanovot sem ejtették persze a fejére, ő is pontosan tudta, hogy odaát, a rizsevők klubjában a japcsi a vezér, a többi csak hajbókol, így, ha akar valamit, vele kell megegyezni. A Vu Xuan Bennel való személyes találkozást különben is szerette volna elkerülni, mert könnyen elveszthetné az emberei bizalmát, ha Szergej gyilkosával kezd el koccintgatni. Mindezt előtte azért megerősítette számára Valentyin, az unokaöccse, akinek fiatal kora ellenére igen jó meglátásai voltak, és olykor talán túl merész tervei.

Azt viszont Fjodor Uljanov sosem gondolta volna, hogy ez az átkozott japcsi ilyen szótlan pofa. Már egy órája ültek egymás mellett, és két mondatot, ha szólt, sőt, a vele érkezett szemüveges ügyvéd sem volt sokkal bőbeszédűbb. Persze eléggé furcsán is festett egymás mellett a terebélyes, de hanyag eleganciával öltözött Uljanov és Tagava, akit ezúttal is egy skatulyából húztak ki, és aki Genszai Kondzsival együtt sem tett ki annyit sem súlyban, sem átmérőben, mint a házigazda.

– Hallott már Juan Duartéról? – hajolt közelebb Uljanov, aki ezen az estén igyekezett kitenni magáért, hogy valamennyire lenyűgözze a komor képű japcsikat, és ezért a legkülönlegesebb műsorszámokat válogatta össze.

– Sajnos nem – válaszolta Tagava udvariasan.

– Ó, pedig Duarte az egyik legnevesebb tangótáncos! – vágta rá Uljanov, aki jó kereskedőhöz híven rögtön dicsérni is kezdte a saját portékáját. – Argentin a fickó, de már évek óta az Államokban él. Folyton úton van, mindig máshol lép fel, ezért nagyon nehéz megszerezni. Tudja, azért utazik annyit, mert mindig új tehetségeket keres – magyarázta. – Ma este a bájos Margaritával lép fel, utána pedig egy másik fickóval, valami félvérrel… a neve most nem jut eszembe.

Mivel azonban a színpadra éppen akkor sétált be az imént említett hölgy egy elegáns, kombinéra emlékeztető fekete ruhában, formás lábait necc harisnyába bújtatva – aminek a látványától Fjodor Uljanov szinte azonnal elvesztette a társalgás fonalfoszlányait –, illetve vékony, latin férfi társaságában, a házigazda elhallgatott.

A nő szorosan kontyba tűzött hajában egy hatalmas, vörös selyemvirág volt, ahogy az illik, és pont úgy festett, ahogy minden táncosnő ebben a műfajban, bár olykor jóval erélyesebbnek tűntek a mozdulatai, mint a férfipartneré. Inkább kubainak látszott, és nem sokkal lehetett több húsznál. Juan Duartéról azonban nehéz lett volna megállapítani a korát, de úgy a harmincas éveiben járhatott, vagy annak a vége felé, bár mindkét halántékán egy-egy ősz tincs volt látható. Nemcsak a mozgása, de a testalkata is elég nőies volt, a kezéről nem is szólva. Lágy arcvonásairól is hasonló finomság tükröződött, hiába is igyekezett mindezt közömbösséggel álcázni a tánc közben. Duarte egy elegáns, sötétszürke, háromrészes öltönyt viselt a nő hajában levő virággal megegyező színű, vörös nyakkendővel, hozzá vakítóan fehér inget.

Tagava arcán nem látszott különösebben, hogy érdekli vagy sem ez az egész, de udvarias figyelemmel kísérte a valóban bájos és igen temperamentumos mozgású Margaritát és azt a másikat is. Uljanov viszont olyan izgatottan meredt a nőre, mintha még sosem látott volna ehhez hasonlót, pedig a próbákat is mind végignézte, pontosabban végigbámulta kocsányon lógó szemekkel.

Néhány perccel később Juan Duarte alaposan megforgatta a partnernőjét, akit a záróakkord végeztével magához ölelt. Az utolsó taktus is elcsendesedett, majd hirtelen sötét lett a színpad. A vendégek lelkesedése a taps hangerejében volt elsősorban mérhető, amihez még Tagava is csatlakozott a maga visszafogott módján. Aztán Margarita egyedül maradt, és a következő pár percben teljesen be is táncolta a teret, közben kivette a hajából a selyemvirágot, és egy váratlan pillanatban Fjodor UIjanovnak dobta, aki gyorsan kitűzte a gomblyukába, így most már egy kiöregedett dzsigolóra emlékezetett, aki utolsó románca emlékéül hordja magánál azt a méretes rózsát. Tagava magában mindezt úgy definiálta, hogy Uljanov komoly maffiózó image-e végleg szertefoszlott, de különben szórakozató egy figura.

Margarita váratlanul pózba vágta magát, két karja egy kecses ívet zárva megállt a levegőben, jobb lábát kissé előrecsúsztatva spiccben tartotta. Minden porcikája megmerevedett. Csend lett.

– Most figyeljen! – fordult kissé oldalra Uljanov, miközben élénk tapssal jutalmazta Margaritát, aki éppen akkor hajolt meg. – Nem árulok el nagy titkot, de a félvér tangótáncos is meleg, akárcsak Duarte – vigyorgott, mert még élénken élt benne a kép, ami a motelszobában fogadta, ahol az argentin táncost a félvér karjaiban találta.

Tagava érdeklődve nézett az oroszra, hogy ezt miért is osztja meg vele.

– De a gazdag hölgy vendégek kedvelik az ilyesmit – magyarázta Uljanov.

Tagava bólintott, mert végül is ezt a gazdasági érvet elég hihetőnek tartotta.

A két táncos a színpad két oldala felől közelített egymáshoz. Duarte vékony alakja egész törékenynek tűnt a másiké mellett, akit először csak hátulról lehetett látni. Aztán a félvér megfordult, és egy szenvedélyes mozdulattal magához vonta Duartét. A félvér hasonló öltözéket viselt, mint a partnere, nyilván a tangótáncos-konfekcióosztályon vásárolt ő is, bár fekete nyakkendőjével komorabbnak látszott, amit rideg vonásai is csak fokoztak.

A következő lépések nem sokban különböztek az előbb látottaktól, de aztán a két táncos között valamiféle párbaj kezdett kialakulni, vagy inkább amolyan szerelmes civódás, ki tudja. A félvér ellökte magától Duartét, majd gőgösen felszegte a fejét, és ettől kezdve az argentin hiába igyekezett visszanyerni a másik kegyeit. Majd néhány forgással később a szeszélyes félvér meggondolta magát, és egy lágy mozdulattal végigsimított Duarte arcán, de a következő pillanatban a kezében megvillant egy kés. Beledöfte a partnerébe, majd a már látszólag halott férfival táncolt tovább, végül finoman leengedte az élettelen testet a padlóra, aztán elegánsan átlépett felette. A zene zaklatott ritmusára mozogva, a kés pengéjét megtörölte egy zsebkendőbe, elrejtette a zsebébe, megigazította a nyakkendőjét és a zakója gallérját, majd néhány elegáns tánclépés kíséretében eltűnt a színpad sötétjében. Közben Williams metsző pillantást vetett az Uljanov mellett ülő japán férfira.

Tagava arcizma sem rándult, még a kés megvillanásakor sem. Igaz, onnan, ahol ő ült, pontosan látni lehetett, hogy ez csak egy kellék, és ahogy Duarte gyomrához ért a penge, engedelmesen visszacsúszott a nyélbe. Tisztán értette azt is, hogy miért szegezte rá a fickó a tekintetét. Abban azonban már az első pillanatban biztos volt doktor Tagava Simo, hogy a másik férfi pont annyira félvér, meleg, és pont annyira tangótáncos, mint ő maga. A rossz nyelvek híreszteléseivel ellentétben azonban mégiscsak fejlődik az FBI-os képzés, és már kiterjedt a művészetek beható tanulmányozására is, ami semmiképpen sem árthat az új ügynökök nemzedékének, és a kissé erős smink meg a különös fülgyűrű dacára határozottan előnyére vált a jelen nemzedék eme képviselőjének. Egyúttal fény derült arra a furcsa rejtélyre is, hogy miféle küldetésre távozott olyan hirtelen állítólag New Yorkba kedvenc különleges ügynöke. Az óvatos Tagavának ezeket a felismeréseket azonban esze ágában sem volt megosztani Fjodor Uljanovval, mert nem akarta felzaklatni az amúgy is izgatott házigazdát.

A félvér igen előzékenyen felsegítette Duartét a padlóról, majd együtt meghajoltak.

– Na, mit szól? – fordult ismét a vendég felé Uljanov.

– Érdekes – válaszolta Tagava közömbös hangon.

A terebélyes orosz intett az egyik testőrnek, majd megparancsolta neki, hogy vezesse az asztalhoz a két táncost.

Az egész Peters ötlete volt, mert másnak eszébe se jutott volna ekkora ökörség. Peters viszont azonnal rávágta Williams nevét, amikor a DEA-s kollégák felkeresték, és hirtelen olyan segítőkésszé vált, mint azelőtt még soha. A saját ügynökük ugyanis, Pedro Gomez, akit Duarte már hat hónapja titokban oktatott, előző nap egy rajtaütésnél megsérült, és a térdébe fúródó golyóval végképp búcsút mondhatott táncos karrierjének.

Williams jó választásnak tűnt abból a szempontból, hogy halmazati tapasztalata volt a beépülések terén, mert nemcsak Los Angelesben osztották rá korábban ezt a szerepet. Aztán ott volt még az a tény is, hogy aránylag rövid ideje élt a városban, és nem nagyon ismerték a képét Uljanovék, de hiába tiltakozott mellesleg Duartéval együtt – aki azzal érvelt Peters előtt, hogy egy mínuszból induló angolszász beállítottságú fickót enyhe japán behatással két hét alatt képtelenség megtanítani arra, amit mások vérükben a tangó ritmusával évekig tanulnak –, az idő rövidsége miatt mindenütt süket fülekre talált. Az pedig, hogy Duarte éppúgy alkalmatlannak tartotta őt, mint Williams saját magát, jelenleg sovány vigaszt nyújtott mindkettőjük számára. Ráadásul Edward Williamsnek kezdettől fogva rossz érzése volt, talán mert ezt a műsorszámot Peters szövetségi ügynök hozta össze.

Mindez viszont annak a nemes célnak az érdekében történt, hogy a DEA-sek bejussanak Uljanov bárjába, ahol poloskákat kellett volna elhelyezniük, és ha van rá mód, felmérni a törzsközönséget zsánerképekkel illusztrálva, nevekkel, címekkel, és ha néhány ujjlenyomat és DNS-minta is összejönne, az sem lenne olyan nagy tragédia.

Williamsnek csak akkor jutott eszébe a beépülés hivatalos menetéről szóló szabályzati rész, amikor már a DEA által bérelt külvárosi épület felé tartott a Peters használta szürke Ford, de mivel pontosan nem tudta volna felidézni az ügynök korrekt tájékoztatására és a nemleges válaszadáshoz való jogára vonatkozó passzusokat, inkább igyekezett megbékélni a sorssal.

– Tud táncolni? – kérdezte Duarte, miután bevezették hozzá Williamst.

– Eddig sikerült elkerülnöm – válaszolta a férfi. – A gimiben is inkább a büfében árultam a szendvicseket, mint hogy beválasszanak a West Side Storyba – aztán Duarte arcáról leolvasta, nem ez volt élete legjobb poénja.

– Nem fog menni – fordult Juan Duarte Peters felé. – Nincs más?

– Sajnálom – vonta meg a vállát az ügynök. – Szedje össze magát! – rivallt Williamsre, majd élveteg mosollyal mérte végig a kollégát.

Williams elhúzta a száját.

– Igen, Peters különleges ügynök – mondta néhány másodperccel később, bár akkor még fogalma sem volt arról, hogy miféle játékba csöppent bele.

Az első nap lényegében totális csőd volt. Williams mozgása és a tartása még csak hagyján, de Duarte szerint pár felesleges kiló is volt rajta, főként deréktájon. Miután ennek a felismerésének hangot adott, Juan Duarte megcsóválta a fejét, és újra csak azt hajtogatta: nem fog menni.

Williams ezekben a kezdeti időkben jó párszor elterült a parkettán, de ez mind semmi volt ahhoz képest, hogy pár óra elteltével olyan izmairól is tudomást szerzett, amelyekről nem is tudta, hogy léteznek. De keményen kitartott, és nem adta fel, mert közben azzal győzködte magát, hogy járhatott volna rosszabbul is, például ha Petersszel zárják össze erre az időre. Aztán az is eszébe ötlött, hogy lényegében valami ilyesmire vágyott, amióta a jól csengő, de inkább csak adminisztratív jellegű koordinátori tisztség kevésbé boldog tulajdonosának mondhatta magát, és amelybe már rég beleőrült volna, ha Ronald Smith nem fordul hozzá olykor segítségért. Ez viszont az idő múlásával kölcsönös segélynyújtási kapcsolattá vált, mert Smith a nyomtatványok és hivatalos megfogalmazások nagymestere volt, ami viszont Williams egyik pótolhatatlan hiányosságának bizonyult. Így jól kiegészítették egymást, és ez az új FBI-os élet sem volt annyira unalmas Williams számára.

„Nincs rinyálás! – korholta magát Edward Williams. – Felállni és csinálni tovább!” – parancsolt rá elcsigázott énjére, aztán feltápászkodott.

Duarte végül mégiscsak értékelte ezt a kitartást, mert miután látta, hogy Eduardo még a huszadik próbálkozás után is összekaparja magát, hogy újból nekiveselkedjenek, többé már nem vetette oda a „nem fog menni” tételmondatot, hanem azon kezdett töprengeni, közös duettjüket hogyan tudná úgy átkoreografálni, hogy az új partnerének is kivitelezhető legyen.

Az áttörést a negyedik nap hozta meg – bár Williams akkor már nem érezte a tagjait a fájdalomtól és a fáradtságtól –, mialatt Duarte kérlelhetetlenül, rezzenéstelen arccal számolt tovább újra meg újra.

– Még ki kell találnunk a személyiségét is – jegyezte meg két lépéssor között az argentin férfi.

Williams a személyiség szóra koncentrált, és megtorpant, aztán széles mosoly jelent meg az arcán.

– Az menni fog – bólintott.

– Helyes, Eduardo! – vágta rá a szigorú tánctanár. – Akkor, folytassuk! Uno, dos…

Edward Williamst azonnal megszállta az ihlet, és saját élete morzsáiból meg latin filmélményeiből kreált magának egy kissé melodramatikus karaktert. Miközben viharos előéletét csiszolgatta magában, kezdett ráébredni, hogy más változások is szükségeltetnek. Duarte pedig azt javasolta, hogy igyekezzen kevesebbet beszélni, egyrészt mert idegesítette, hogy az ügynöknek be nem áll a szája, másrészt akkor kevesebb esélye van a lebukásnak – ez volt a kettő közül a hathatósabb érv. Williams ezek után, hogy minél jobban elsajátítsa a szerepet, igyekezett mélyebb tónusban beszélni, közben a tangótáncosokra szerinte jellemző rideg arckifejezést és szúrós tekintetet gyakorolta.

Majd a külsőségek következtek. A háromrészes öltöny és a sötét inggel tarkított kissé maffiózós megjelenés nem okozott különösebb nehézséget Williams számára – hamar hozzá tudott szokni a gondolathoz, nagyjából pár másodperc alatt –, de a sminkelésnél azért akadtak gondok. Williams először nem igazán tudta magában megfejteni, erre miért van szükség, aztán Duarte elmagyarázta, hogy túl a dekoráción praktikus is, mert a vakolat alatt nem látszik, ha elpirul vagy elsápad – ezt akkor Williams még nem egészen értette, de engedelmesen bólintott, majd megállapította magában, hogy hálás a sorsnak, amiért férfinak született.

Williams kapott még egy kissé újranyírt frizurát, pár árnyalattal sötétebb hajszínt, amitől inkább vámpírszerűbb, mint latinosabb lett az arca. Majd rátukmáltak egy kobrafejet stilizáló fülgyűrűt is, amely nagyjából két centiméter hosszúságban takarta a bal fülcimpáját, és az alsó részén három hosszú pikkely függött egy-egy apró karikán. Mindez összességében elég bizarr összhatást eredményezett, és két napba telt, mire megszokta a füle mellett zajló furcsa csilingelést. Ahogy azon az estén, amikor mindez történt, a tükörbe nézett új identitásával ismerkedve, lassan azt is megállapította, hogy Mina sem ismerne rá, akit ekkor mellesleg már egy teljes hete nem látott, és ez még elkeserítőbb volt annak a ténynek a tudatában, hogy számításai szerint legalább kétszer ennyi idő telik majd el, amíg újra találkozhatnak. Ezt az időszakot ugyanis Williams a DEA által bérelt házban töltötte, és ha nem az alagsori teremben gyakorolt éppen, akkor egy keskeny matracon terült el kimerülten.

Duarte a hatodik nap tájékán elérkezettnek látta az időt, hogy az alapokról áttérjen a lényegre. Williamsnek először Alejandra González ügynöknővel, akit az argentin csak Margaritának szólított, kellett betanulnia néhány rövidebb táncot. Ezzel egész jól haladtak, ám egyszer csak Margarita nem jelent meg a délutáni próbán.

– Maga vezet – lépett Williamshez a latin férfi.

Williams egészen eddig a pillanatig abban a hiszemben élt, hogy González és ő lesz az, akiknek be kell jutniuk Uljanovhoz, ezért ezen a felkérésen kissé meghökkent, és a diszkrét duettet sem egészen tudta mire vélni.

– Előfordulhat – kezdte Duarte a magyarázatot a csodálkozó tekintet láttán –, hogy olyan személlyel fog táncolni, akit a háta közepére kíván, vagy mondjuk az illető férfi, és elkezd magának udvarolni. Mivel maga meleg, vagyis úgy tesz, mintha az lenne, ezzel számolnia kell. De ügyeljen arra, hogy mindig maga vezessen! – jegyezte meg.

Williams gyorsan túltette magát a megdöbbenésen, és bőszen bólogatott, mert már értette, miért sózta rá Peters ezt az egészet, és miért vigyorgott olyan elégedetten, amikor otthagyta a táncteremnek kinevezett tükrös falú helyiségben.

– És nem árt, ha megjegyzi magának, hogy egy jó tangótáncos az ördögöt is el tudja vezetni – tette hozzá végül könnyedén Duarte.

„Nana! Tagavát nem bánom, de Petersszel nem táncolok!” – vágta rá magában Williams, viszont hogy ne tűnjön úgy, mintha ellenvetése lenne a kijelentéssel kapcsolatban, gyorsan rábólintott.

– Maga vezet – ismételte Duarte.

Miután Williams túlesett az első fiús tangón, a többi már nem tűnt túl bonyolultnak. Duarte megmutatta az eredeti zenét, amivel még Gomez ügynökkel gyakoroltak, majd közösen megállapították, hogy ez nem illene sem Edward Williams, sem Eduardo Valdez karakteréhez. Duarte ekkor Williamsre bízta a választást, aki egy borongós hangulatú, zaklatott ritmusú dallamot választott, amely elég sötétnek és vadnak tűnt ahhoz, hogy pillanatnyi lelkiállapotát kifejezze. Az argentin bólintott, majd újra elindította a számot, csak most már végtelenítve. A kés természetesen Williams ötlete volt, mert egy sima „szeretlek – nem szeretlek” túl egyszerű lett volna, és muszáj volt bele egy kis életet, vagyis vért vinni. Duarténak tetszett ez a fordulat, később pedig bevallotta, hogy a tánc a halottal rész a kedvence.

Majd újabb gyors megvilágosodás történt, mert Williams ráébredt, hogy Tagava pontosan úgy játszik vele, úgy dobálja őt, mint a különös duett során Eduardo Valdez Juan Duartét. Ez pedig egészen más értelmet adott a táncnak, és innentől úgy fordította le magában Williams, hogy ő játssza a kiszámíthatatlan Tagavát, és Duarte a kiszolgáltatott Williamst.

A két „táncos” lassan kezdett összecsiszolódni, és Williamsnek úgy tűnt, hogy Duarte hatására még a harapós González is egy kissé megenyhült. De akkor az idő hirtelen rohanni kezdett, és Eduardo egyszer csak azt vette észre, hogy a frissen összevásárolt holmija egy bőröndben a táncterem ajtajánál várakozik. Egy jelzés nélküli szövetségi furgon vitte el őket a közeli állomásra, ahol felszálltak a vonatra, hogy hivatalosan is megérkezhessenek Seattle-be. Aztán hármasban kivettek két szobát egy motelban, mert a látszat kedvéért Williams és Duarte egy ágyat kapott, aztán az argentin férfi új barátja társaságában ellátogatott Duarte seattle-i törzshelyére.

A Fekete Selyem bejáratánál a „Just for Men” felirat eléggé egyértelművé tette az oda járó közönség irányultságát, de ez nem afféle olcsó lebuj volt, ahol a srácok egy kis kokóért, vagy néhány dollárért bármire kaphatók a WC-fülkében, hanem elit klub, ahová kötelező volt az öltöny és nyakkendő, és huszonöt alatt nem engedtek be senkit sem. A drága italárakért cserébe pedig hangulatos élőzene és diszkrét nyugalom járt. Még egy furcsasága volt ennek a helynek, nevezetesen az, hogy a személyzet tagjai mind nők voltak, talán azért, hogy a vendégeket a saját érdekükben megkíméljék a szexuális zaklatás kísértésétől.

Duarte főpróba gyanánt a Fekete Selyembe vitte Eduardót, mert ha az ügynök jól szerepel, Uljanov bárjában már nem lehet baj. Itt ugyanis sokkal szakavatottabb és kifinomultabb közönség ült az asztaloknál, mint a Los Flamencosban.

Az indulás előtt nem sokkal azonban Duarte váratlanul megnyílt, és elmesélt néhány dolgot a múltjából, köztük néhány necces tangót, amelyeket éppen csak sikerült megúsznia – valószínűleg azért oszthatta meg az ügynökkel mindezt, hogy felkészítse a rá váró kellemetlenségekre. Majd többek között Williams azt is megtudta, hogy az FBI – mert valójában nekik dolgozott, és csak erre az akcióra adták bérbe nagylelkűen a DEA-nek – a politikai menedékjog megvonására hivatkozva tartja sakkban az argentin férfit, akinek nagyon nem tenne jót, ha visszatoloncolnák a szülőhazájába. Edward Williams azt is megállapította magában, hogy ha ő csak feleolyan jó ügynök lenne, mint amilyen jó táncos Duarte, már rég az FBI igazgatói székében ülne, de mivel állandóan elkalandozik a figyelme, ez sajnos nem valósítható meg, a legnagyobb igyekezete ellenére sem. Az ügynök egyébként már kezdettől fogva tisztelte Juan Duartét, mert kétségtelenül profi volt abban, amit csinált, de az elmúlt két hét fényében azt is megállapította magában, hogy semmiért sem cserélt volna vele.

Duarte és Williams besétált a Fekete Selyembe, majd leültek egy szélső asztalhoz. Aztán minden pontosan úgy zajlott, ahogy az argentin előre megjósolta. Miután rendeltek egy-egy pohár konyakot, Duarte rágyújtott egy szál szivarra, akárcsak Eduardo, de alig szállt fel az első füstcsík, máris az asztalukhoz lépett két férfi. Duarte felállt és bemutatta új barátját – Williamsnek rögtön feltűnt, hogy itt csak keresztnevek léteznek –, aztán a két férfi mindenáron ragaszkodott egy exkluzív vacsorához egy gyanúsan félreeső helyen, amit sikerült visszautasítani. Így két székkel megtoldották a társaságot, és élénk beszélgetésbe kezdtek Duartéval, amelybe igyekeztek belevonni a hallgatag Eduardót is, bár csekély sikerrel, mivel az új barátot igencsak lekötötte a konyak és a szivar élvezete. Nem sokkal később megjelent egy harmadik férfi, aki üdvözölte Duartét, majd ő is bemutatkozott Eduardónak, és célzást tett arra, hogy a zenekar szívesen kísérné őket, ha, mondjuk, táncolni szeretnének. Juan Duarte először vonakodott, erre az imént érkezett férfi segélykérően Eduardóhoz fordult, aki bólintott, majd a szivart a hamutálcára tette, és felállt.

Eduardo lassú léptekkel a zenekarhoz sétált, aztán a zongorista fülébe súgta a kívánt hangnemet – valamiért jobban ragaszkodott a mollhoz, mint a dúrhoz – és a dal címét. Mire felcsendültek az első akkordok, Duarte már ott állt Eduardo mellett, és kivételesen hagyta, hogy vezessék. Esztétikailag különben is disszonáns lett volna, ha Duarte forgatja a nála fél fejjel magasabb és szélesebb vállakkal megáldott Eduardót. Ez persze még nem a jól begyakorolt késes tangó volt, csak amolyan bemelegítő szám, bár Eduardo egyáltalán nem bánta, hogy már benne van egy konyak és nagyjából félszivarnyi füst. Aztán jött a ráadás, egymás után kétszer, végül a vendégek nagylelkűen engedték Eduardónak, hogy visszavezesse Duartét az asztalhoz.

Eduardo Williams a Fekete Selyemben átment a vizsgán, amit a zsebébe titkon becsempészett fél tucat névjegy is tanúsított, holott ő egész végig nem tett mást, csak rideg arckifejezéssel dobálta Duartét, és még csak meg sem szólalt. Az asztalnál sem húztak ki belőle túl sok mindent, inkább az argentin beszélt helyette.

A Fekete Selyemben tett látogatás másnapján a motelszobában – ahol éppen Williams és Duarte gyakorolt – lepte meg őket Fjodor Uljanov, aki máris egyhetes szerződést ajánlott fel. A rövid lejárat egyrészt abból fakadt, hogy Uljanov jól ismerte Duarte vándoréletmódját, de valójában szerette a változatosságot is, és úgy gondolta, ennyi bőségesen elég lesz a tangóból ebben a hónapban. Persze ahogy Duarte bemutatta neki Margaritát, aki a szomszéd helyiségben lakott, az egy hétből gondolatban máris kettő lett.

Az előző napi fellépés itt a Los Flamencosban simán ment, és a halálos tangónak igazán nagy sikere volt, sőt, Eduardónak meg kellett pörgetnie a hölgy vendégek jó részét, akik már attól elolvadtak, hogy átkarolta őket. Újabb névjegykártyákat és pár száz dollárt keresett, amit rögtön el is vert másnap reggel egy közeli ajándékboltban, mert valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag úgy érezte, neki mindenképpen vennie kell egy üveg Kauffman vodkát a helyzethez illő luxuskivitelben, meg egy doboz Davidoff Long Panatellas márkájú szivart, és nem hagyhatta ott a szivarhoz illő ezüstözött tartót sem, amely három szálnak nyújtott menedéket. Ráadásul az elegáns szivartartó csak még hitelesebbé tette Eduardo karakterét, tehát senki sem kérheti rajta számon ezt az extrakiadást.

Ezen az estén, miközben Margarita és Duarte társaságában átvágott az úton, Williams egy barna Jaguart pillantott meg a Los Flamencos előtt, amelyből éppen akkor szállt ki doktor Tagava Simo. Eduardo hirtelen úgy érezte, mintha belecsapott volna a villám, a következő pillanatban viszont furcsa nyugalom lett rajta úrrá, mert rájött, már teljesen felesleges azért aggódnia, hogy esetleg eltéveszti valamelyik lépést. Amikor pedig a véres tangó után Tagava asztalához vezették, Eduardo Williams a lassan két hete állandósított rideg arckifejezéssel sétált a testőr után, majd úgy döntött, lesz, ami lesz, ő nem adja könnyen magát, és már határozottan örült, hogy az új kése a régi tokban ott pihent a jobb csuklója felett.

A testőr a színpad mögött érte be a két táncost, és annyit morgott, hogy menjenek utána, mert Mr. Uljanov várja őket az asztalánál. A két férfi bólintott, majd követték a testőrt.

– Mr. Tagava, engedje meg, hogy bemutassam… – emelkedett fel Uljanov, mikor a táncosok már ott álltak mellette, de aztán gyorsan vissza is huppant a székre.

– Juan Duarte – biccentett az argentin férfi.

– Eduardo Valdez – bólintott kurtán a félvér.

– Talán a maga éttermében is fellendítenék a forgalmat – tréfálkozott az orosz a japán férfi arcát fürkészve.

Fjodor Uljanov ugyanis szeretett volna végre már valami életjelet kicsikarni Tagava arcvonásaiból, de azt nem sejtette, hogy ehhez jóval többre van szükség, mint két állítólag meleg fickó jelenléte.

– Az én vendégeim a hagyományos táncrendet kedvelik – válaszolta Tagava közömbös hangon.

„Már ha lennének egyáltalán vendégei” – futott át Valdez-Williams agyán.

– Uraim, ma este nem volt szerencséjük – vigyorgott Uljanov. – Talán majd máskor – aztán intett, hogy elmehetnek.

A két táncos kissé meghajolt, majd eltűnt egy mellékajtó irányába.

– Azt hiszem, igaza van – jegyezte meg Uljanov néhány másodperccel később. – Az ilyesmit én sem kedvelem, de ha bevonzza a gazdag tyúkokat, nincs mit tenni – tárta szét a karját. – Jövő héten különben is kiadtam volna az útjukat… de most, hogy jobban meggondolom, lehet, hogy inkább már holnap – tápászkodott fel.

Bár Margaritától megválni igen nehezére esett, de Tagava jóindulatát elnyerni pillanatnyilag fontosabb volt még annál is, hogy a gazdag amerikai tyúkok kedvében járjon, és mellesleg Margaritából is több tucat tollászkodik odakint az öltözőben.

– Hé, te! – intett Fjodor Uljanov az egyik testőrnek. – Menj utánuk, és mondd meg nekik, hogy várjanak meg! – aztán Tagava felé fordult. – Egyébként sem árt az óvatosság, mert ezek a latinok bármilyen apróságért azonnal kést rántanak. Duartét ismerem, ő nem az a típus, de ez a másik! Még a hideg is kiráz, ha elmegy mellettem… Pár perc és itt is vagyok!

– Csak nyugodtan, megvárjuk – állt fel Genszai Kodzsi és tisztelettudóan meghajolt.

Ahogy Uljanov lassan elvánszorgott a testőr után, Tagava kifejezéstelen arccal az ügyvédre nézett, aki alig láthatóan bólintott. Mindketten ugyanarra gondoltak, vagyis, hogy ez az este nem várt fordulattal zárult. Ezek szerint az FBI szemmel tartja Uljanovot.

Williams, amikor Duartéval az öltözőkhöz vezető folyosóra értek, a biztonság kedvéért megnézte, hogy a kés milyen gyorsan varázsolható elő. Nem egészen értette ugyan, hogy Tagava miért nem dobatta ki őket azonnal, de biztosan valami sokkal ravaszabb csalétek járhatott a bölcs kígyó fejében, amire nem lehet igazán felkészülni, ezért nem árt résen lenni. A bájos Margaritát megszemélyesítő Alejandra Gonzálezt egyébként Williams már korábban figyelmezette, hogy ne érje váratlanul, ha esetleg szembetalálja magát ezzel az ismert arccal, de mivel a nőt a japánok nemigen láthatták, és mivel rajta jóval több smink volt, valamivel nagyobb biztonságban tudhatta magát.

Amikor a testőr bekopogott, Williams biztosra vette, hogy elérkezett a leleplezés pillanata, de csak Uljanov lépett be, aki gyorsan el is foglalta a sminkasztal előtti széket.

– Meggondoltam magam, nincs ínyemre, amit művelnek – szólt az orosz. – A ma estét még kifizetem, de holnap már nem akarom magukat itt látni. A lányt sem – tette hozzá.

– Igen, Mr. Uljanov – válaszolta Duarte.

– Akkor ezt megbeszéltük – vett egy nagy levegőt az orosz, majd lassan felállt.

Eduardo igyekezett teljesen közömbösnek mutatkozni, de egyáltalán nem bánta, hogy ez a küldetés ilyen hirtelen és eredménytelenül zárult le.

– Habár – fordult vissza Uljanov az ajtóhoz érve – holnap este lesz nálam egy kis baráti összejövetel, ott elszórakoztathatnák az unatkozó feleségeket. Magukért küldök egy autót a motelhoz hétre. Ha nem lesz magukra panasz, kapnak ötszáz dollárt fejenként – aztán kinyitotta az ajtót. – Úgy értem, hogy maguk ketten, a lányt ne hozzák!

Majd a választ meg sem várva kiment.

Williams Duarte felé fordult, aki mereven bámulta a padlót, talán mert nem értette, Uljanov miért gondolta meg magát ilyen hirtelen. Eduardo Williams viszont biztos volt benne, hogy Tagava állhat a háttérben, csak még nem tudta eldönteni, hogy mindez jót vagy rosszat jelent.

Ez a Fjodor Uljanov bosszantó egy pojáca, sőt, még levakarhatatlan is, alig lehetett tőle megszabadulni. Pedig Tagavát sokkal jobban érdekelte volna, miért ölelget egy meleg táncost Williams, mint az, hogyan szabadulnak meg a tollaiktól Uljanov flamingói az éjfél utáni sztriptíz alatt. Holott az egyik flamingó még bele is ült az ölébe, de szerencsére sikerült finoman elhessegetnie onnan.

A tollfosztás után azonban Uljanovnak az öltözőben akadt dolga, Tagava pedig kihasználva a kedvező alkalmat gyorsan elnézést kért, és a késői időpontra hivatkozva távozott. Egy órával később az első pillantásra teljesen érdektelen Juan Duarte már sokkal érdekesebb személyiségnek tűnt, főként annak az információnak a fényében, hogy már öt éve az FBI-nak dolgozik.

Tagava az íróasztal mögött ült, és a karszékben hátradőlve hallgatta az ügyvédet, aki egészen közel húzódva az asztallaphoz, egy másik kényelmes széken foglalt helyet. Genszai Kodzsi a lényegre szorítkozva állította össze Duarte életrajzát, és azzal a ténnyel kezdte a beszámolót, hogy Duarte politikai menekültként érkezett az Államokba nagyjából tíz évvel ezelőtt. Az FBI már akkor élénk érdeklődéssel figyelte a táncos karrierjét, de csak jóval később érezte úgy, hogy szorosabbra kellene fűzniük kettőjük viszonyát. Azóta ez a Duarte vagy fél tucat akció előkészítésénél segédkezett, persze a legnagyobb titokban. Jelenleg pedig a DEA-vel működött együtt az Uljanovok ellen folytatott nyomozásban, pontosabban a bizonyítékok gyűjtésében. Felmerült egy Pedro Gomez nevű DEA-ügynök neve is, akit azonban kénytelenek voltak mellőzni egy sérülés miatt, így került a helyére az FBI-os.

Miután Kodzsi szan befejezte a Duartéról szóló rövid összegzést, Tagava felé fordult.

– Mindhárman egy motelban szálltak meg – folytatta az ügyvéd. – A nő külön szobát bérelt, Williams meg az argentin pedig egy másikat. Két nappal ezelőtt Duarte elvitte Williamst a Fekete Selyembe. Tegnap léptek fel először Uljanov bárjában.

– És ma utoljára – jegyezte meg Tagava, aki kissé már bánta, hogy nem volt lelkesebb, mert akkor talán nagyobb sikerrel zárulhatott volna a hosszú hónapok alatt előkészített DEA-s nyomozás.

– Uljanov egyik embere szerint a két férfit meghívták ma estére, hogy a hölgyek ne unatkozzanak a családi tanácskozás alatt – magyarázta az ügyvéd, majd hirtelen elhallgatott.

Tagava ugyanis egy pillanatra összeráncolta a homlokát. Jó volna tudni, miről tárgyalnak az Uljanovok a családi fészek biztonságos melegében – futott át az agyán.

– Talán Mr. Duarte és Mr. Williams később még a hasznunkra lehet – mondta végül.

Genszai Kodzsi bólintott. Később, vagyis ha élve kijutnak az Uljanov-házból.

Hajnali egy után érkeztek meg a motelba, de Eduardo bőröndjének titkos rekeszében már ott várta őket a DEA-s takarítónő által elrejtett utasítás. González ugyanis pár órával korábban továbbította a fejleményeket. A parancs szerint González a motelben marad, és miután Duarte meg Williams visszatért az Uljanov-házból, együtt mennek ki az állomásra.

– Furcsa – állapította meg González, aki a bejárati ajtónak dőlve álldogált. – Fogadni mertem volna, hogy lefújják az akciót. Ez így túl veszélyes – nézett Williamsre.

Williams, aki az ablak melletti asztalnál ült, megvonta a vállát, mert ő egyáltalán nem találta mindezt furcsának. Biztos volt ugyanis abban, hogy Peters kínálta fel tálcán a fejét, bár ismét felrémlett neki valami erre vonatkozó rész abból az átkozott szabályzatból, amit ideje lenne vagy rendesen bemagolni, vagy innentől kezdve állandóan magával hordani.

– Maguknál nem szokás az akcióban részt vevő ügynök véleményét kikérni? – kérdezte González.

– Ha most visszalépünk, akkor Mr. Duarte húzza a rövidebbet, és a magam részéről kevésbé bízom a tanúvédelmi programban – fordult Williams az argentin felé, aki leszegett fejjel üldögélt az ágyon.

– El kell mennünk, nincs más választásunk – mondta Duarte, pont úgy, ahogyan a fogoly elismétli a halálos ítéletet.

– Gyanút keltenénk, ha most visszalépnénk – tette hozzá megerősítésként némi töprengés után Williams, holott igencsak közel érezte a nyakához azt a képzeletbeli hurkot.

– Aludjunk rá egyet! – javasolta végül a nő. – Hátha reggelre tisztábban látunk.

– Rendben – bólintott Williams és elővette az öngyújtóját.

González kinyitotta az ajtót.

– Jó éjt! – intett, majd kiment.

Williams meggyújtotta az üzenetet tartalmazó papírt és beleejtette a hamutálcába. Hol az apró lángokat nézte, hol Duartét, aki még mindig nagyon maga alatt volt, és Williamsnek egyre inkább kezdett az az érzése lenni, hogy nem a hiúságában megsértett művész elkeseredettsége tükröződik az argentin férfi arcán, hanem valami egész más.

– Jól van? – kérdezte csendesen, de Duarte nem válaszolt.