Jeff Abbott

Tégla

részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Jeff Abbott: Inside Man, Grand Central Publishing, Hachette Book Group, New York–Boston, 2014

Copyright © Jeff Abbott, 2014

Ez a mű a képzelet szüleménye. A regényben szereplő nevek, személyek, helyek és események a szerző fantáziájának termékei. Minden hasonlóság valós eseményekkel, helyszínekkel, élő és halott személyekkel pusztán a véletlen műve.

Hungarian translation © Huszár András, 2014
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2014
Minden jog fenntartva!

Fordította: Huszár András

Szerkesztette: Helfrich Judit
Felelős szerkesztő: Totth Benedek
Felelős kiadó: Rados Richárd

ISBN 978 963 475 632 3
Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Leslie-nek, Charlesnak és Williamnek,
örök szeretettel

0.

Az autó lebucskázott a sziklaszirtről, és szédítő iramban zúgott a távoli, kéken csillámló víztükör felé.

Ilyenkor az embernek ösztönösen az az első reakciója, hogy nagy levegőt vesz, és minden erejét megfeszítve felkészül a becsapódásra. A lényeg a felkészülés – a túlélésre nem is gondoltam.

Ezt követően beindult az agyamnak az a furcsa, viszketeg, minden veszélyre fittyet hányó része, amelyik villámgyorsan felidézte, hogy a gravitációs vonzás által okozott nehézségi gyorsulás 9,8 m/s2, és ez alapján kiszámolta, hogy nagyjából öt másodperc van hátra a becsapódásig.

A második másodpercben hirtelen arra lettem figyelmes, hogy egy pisztoly csöve nyomódik hűvösen a halántékomhoz, és ráeszméltem, hogy az utas készen áll agyonlőni engem abban az esetben, ha sem a becsapódás, sem a tüdőmbe tóduló víz nem végez velem.

Nem semmi. A legapróbb részletre is odafigyelt. A végsőkig elszánta magát.

Három: a víztömeg rohamosan közeledett. Gyorsan előrébb hajoltam, kinyújtottam a kezem, ügyet sem vetve arra, hogy a hűvös fém nem tágít a fejem mellől, és a padlólemezen tapogatóztam. Egyetlen esélyem maradt.

Az ég, a víz, az utolsó lélegzetvételem. Kékség mindenütt.

Négy: a fegyver eldördült.

1.

Négy héttel korábban

– Te rejtegetsz valamit, nem igaz, Sam?

– Dehogy. Én csak egy átlagos fickó vagyok, aki bárokat üzemeltet. – Valaki a bárpulton felejtett egy sakktáblát, és úgy toltam Steve elé a frissen csapolt korsó sört, hogy véletlenül se lökjem fel a bábukat. Ki tudja, nem térnek-e vissza holnap azok, akik ott hagyták, hogy befejezzék a játszmát? A Stormyban gyakran megesik az ilyesmi.

– De azelőtt voltál valaki – erősködött Steve. Csak nem hagyta annyiban a dolgot.

– Hát bártulajdonosnak lenni smafu? – dohogtam. Kár, hogy nincs egy találóbb kifejezés erre a foglalkozásra. A „kocsmáros” valahogy túlságosan archaikus, a „csapos” meg nem fedi le a teljes munkakörömet. Kinéztem az ablakon. Egy fiatal párocska üldögélt a kinti kanapén, a lábuknál kutya heverészett. Gyanítottam, hogy nemsokára szedik a sátorfájukat, mert jócskán meg kellett dönteniük a sörösüveget, amikor a szájukhoz emelték. A bár előtti fedett teraszon rajtuk kívül senki sem maradt: vasárnap este lévén nem volt valami nagy a forgalom, és lassan a maradék néhány vendég is elszállingózott. Egyébként is közeledett a záróra: húsz perc múlva éjfélt üt az óra.

– Akkor is. Valaha más ember voltál. – Nem kerülte el a figyelmemet, hogy Steve hangjából már-már tapintatlan kíváncsiság csendült.

– Mindenki változik – feleltem. – Ez veled sincs másként, Steve.

A férfi erre csak somolygott.

– Látom a mozgásodon. Meg azon, ahogy azt a taplót méregetted, aki tegnap este egy fiatal lányt zaklatott a bárban. Nem kellett ökölbe szorítanod a kezed, sem zsarukkal fenyegetőzni. Még csak ki sem penderítetted. Elég volt, ahogy ránéztél, és menten inába szállt a bátorsága.

– Bárki képes fenyegetőn nézni – vontam vállat.

– Jó, de te mindenkit végigmérsz, aki betér a kocsmába, Sam. Egy röpke pillantással felméred, kivel van dolgod. Azok szoktak így viselkedni, akik gyakran kerülnek kutyaszorítóba.

– Nem akarok balhét, ennyi az egész. Jobb félni, mint megijedni.

– Kanyarodjunk vissza a múltadhoz – mondta Steve. – Nem hiszem, hogy leszerelt katona vagy volt zsaru lennél… Szerintem azt rögtön bevallanád. Nem titkolóznál úgy, ahogy most.

A vállamat vonogattam. A pultosok úgyis inkább arról híresek, hogy jól tudnak hallgatni, semmint a fecsegő természetükről. Így aztán csendben törölgettem a bárpultot. Minden este alig lézengtek néhányan a kocsmában. Világszerte vannak bárjaim, és ezek túlnyomó többsége kifejezetten puccos hely; a Stormy ezzel szemben valóságos becsületsüllyesztő. Évekig nyitva állt, egyik tulajt fogyasztva el a másik után, amíg a birtokomba nem került. A Coconut Grove negyedben az összes közelben lévő bár elegánsabb volt a Stormynál: karcolásokkal teli bárpult, rozoga bokszok, ütött-kopott tévékészülék, a kisasztalokon sakkozni vagy amőbázni lehetett. Semmi különleges italfajta: sör, bor, néhány megkerülhetetlen tömény. Valahányszor elújságoltam valakinek, hogy van egy bárom Miamiban, automatikusan azt feltételezték, hogy egy baromi felkapott szórakozóhely felett bábáskodom a South Beachen, ahová csinosabbnál csinosabb, falatnyi szoknyát viselő, tűsarkún egyensúlyozó csajok özönlenek be a limuzinjaikból. A Stormy törzsvendégeinek zöme a környékről járt oda, a Coconut Grove valamelyik részéből. Nem igazán vonzottuk a turistákat.

És ma este még a környéken lakók is távol maradtak. Rajtam és Steve-en kívül csupán a teraszon lebzselő pár fogyasztott, meg két idősebb fickó nézte a sarokban villódzó tévén a nyugati főcsoport egyik kosármeccsét – ők kancsóban kérték a sört, és a nagyját már meg is itták. Ha a Miami játszik, arra biztos többen lettek volna kíváncsiak.

– Szóval… Talán azért nem vagy hajlandó beavatni a múltadba, mert nem beszélhetsz róla. – Steve kitartóan játszotta tovább Sherlock Holmest. Felőlem nyomozhatott, ameddig csak akart: sosem mesélek a régi életemről, a valódi múltamról, olyasvalakinek meg végképp nem fogom jártatni a számat, aki szeret felönteni a garatra. Még akkor sem, ha mellesleg ő a legjobb barátom Miamiban.

– Úgy érted, hogy börtönviselt vagyok? – kérdeztem. Nem mosolyogtam. Egyszer valóban fogva tartottak, de nem úgy, ahogy Steve gondolta. A CIA börtöne egészen más eset.

Steve felnevetett.

– Ugyan, hova gondolsz! Inkább arra gyanakszom, hogy olyasmin dolgoztál, ami a „szigorúan bizalmas” kategóriába tartozik.

– Vagy csak alábecsülöd a bártulajdonosok készségeit.

A Stormyban jelenleg nem dolgozott üzletvezető, és éppen ezért töltöttem az elmúlt két hetet Miamiban. Akár állást is ajánlhatnék Steve-nek. Persze, ez esetben nem lenne más választásom, mint felfedni előtte, miféle munkát végzek fű alatt, és végeztem az előző életemben, majd a lelkére kötni, hogy senkinek nem beszélhet róla. Márpedig korántsem voltam biztos benne, hogy tartani tudja a száját.

Később sokat tűnődtem, vajon változtatott volna-e bármin, ha a bizalmamba avatom őt. Az is lehet, hogy akkor nem vállalta volna a melót, amely mindkettőnk életét fenekestül felforgatta.

– Nem vagyok vak – komorodott el hirtelen Steve. – Tapasztalt róka vagy, Sam. Elkelne a segítséged.

– Miben?

– Hát, tudod, hogy szabadúszóként látok el őrző-védő feladatokat.

Tizenöt éves koromban találkoztam először Steve-vel. A szüleim Közép-Afrikában tevékenykedő segélyszervezete mellé kirendelt biztonsági szolgálat tagja volt. Egy háború sújtotta országból való zűrzavaros evakuálás során megmentette a családom életét: kihúzta a szüleimet, a bátyámat és jómagamat egy autóroncsból, majd elvitt minket egy repülőtérre, és feltett az utolsó menekülteket szállító katonai repülőgépre, mielőtt a felkelők rommá bombázták volna a kifutópályákat. Tisztán emlékszem az arcára, ahogy az autó szilánkosra tört ablakán keresztül a szemembe nézett, és fennhangon buzdított: „Rajta, Sam! Nincs semmi baj! Gyere, menjünk!” Az incidenst követően évekig tartotta a kapcsolatot a szüleimmel: karácsonyi képeslapot küldött Afrikából, Délkelet-Ázsiából és a Közel-Keletről; toll- és ceruzakészlettel ajándékozott meg a szalagavatóm alkalmából; virágot és figyelmes gyásztáviratot kaptunk tőle, amikor a bátyámat, Dannyt, aki a segélyszervezet munkatársaként dolgozott Afganisztánban, túszul ejtették, majd kivégezték.

Viszont ez idő alatt a szüleimmel volt kapcsolatban, nem pedig velem. Alig ismertem, így amikor bedobták a postaládába a tőle érkezett üdvözlőlapokat, mindig törnöm kellett kicsit a fejem, mielőtt beugrott: Hát persze, Steve! A fickó, aki megmentett minket. Vajon mi lehet vele? Mivel a munkája a világ legkülönbözőbb részeire szólította, az után a vészterhes afrikai éjszaka után soha nem botlottunk egymásba, egészen addig, míg két hete Miamiba nem jöttem, hogy orvosoljam a helyi bárommal kapcsolatos, egyre sürgetőbb problémákat, és Steve mindjárt az érkezésem másnapján betoppant a bárba, s helyet foglalt az egyik bárszéken. Először azt hittem, hogy a szüleim küldték a nyakamra, afféle pesztra gyanánt: azok után, hogy hosszú évekig fasírtban voltunk, nemrég úgy döntöttek, hogy mégiscsak részt kívánnak venni az életemben. Steve egyetlen szóval sem említette, mi szél hozta. Mint kiderült, megörökölte az öregei házát a Coconut Grove-ban, és régóta félig-meddig törzsvendégként járt a Stormyba. Elmesélte, hogy egy ideje nem vállalt tengerentúli melót. Úgy tűnt, örömmel óvja meg a bárt a lehetséges veszélyektől azáltal, hogy elfoglalja a törzshelyét, és segít megtölteni a javarészt üres kasszát.

Most viszont saját magára ismerhetett bennem: a férfi, aki önként ugrik fejest veszélyes szituációkba. Némi nyugtalansággal töltött el, hogy képes kiolvasni a múltamat a mozdulataimból és a viselkedésemből, mintha billogot nyomtak volna a bőrömbe. Azt hittem, hogy ennél azért jobban eltunyultam.

Az énem egyik része kerekperec megmondta volna Steve-nek, hogy felejtse el az egészet, mert teljes tévedésben van, remélve, hogy ejti a témát. Csakhogy a kémek természetüknél fogva kíváncsi népség. Szeretünk információkat gyűjteni. Még akkor is, ha már nem vagyunk hagyományos értelemben vett hírszerző tisztek. Huszonhat éves voltam, és három évet húztam le a CIA egyik titkos ügyosztályán. Ezek szerint látszott rajtam. Vagy Steve többet tudott rólam, mint amit hajlandó volt elismerni.

– Hidd el, tévedsz velem kapcsolatban. De ha már így szóba hoztad: mi a meló?

Halvány mosoly bujkált Steve szája sarkában, mint akit nem tudtam átverni a csúsztatásommal.

– Szükségem lenne egy téglára.

Tanácstalanul tártam szét a kezem, mintha fogalmam sem lenne, mit jelent ez a kifejezés. Aztán a kosármeccset bambuló fickókhoz ballagtam, és megkérdeztem, hozhatok-e útravalóul nekik egy korsó sört. Általában nem szoktam efféle extra szolgáltatást nyújtani, de azt reméltem, hogy Steve majd témát vált. Tégla. Megint kémkedhetnék. A kosárlabda-rajongók nem kértek még egy kört, így aztán visszamentem a bárpult mögé, és folytattam a törölgetést.

Steve fojtott hangon vette fel ismét a fonalat.

– Na szóval… Ma estére megbeszéltem ide egy találkozót egy ismerősömmel. Egy hölggyel.

Összevontam a szemöldököm. Ha le akarnék nyűgözni egy nőt, akkor biztos nem a Stormyba vinném, pedig hát a saját báromról beszélek.

– Izé, ugye tudod, hogy perceken belül zárok?

– Csak néhány szót váltanánk. Nem kell kiszolgálnod minket. Nagy szívességet tennél vele. Meg aztán, úgysem mész sehová.

Ebben igaza volt. Az emeleten szálltam meg, a bár fölötti lakásban; a világ különböző pontjain elhelyezkedő bárjaim mindegyikében kialakítottak egy-egy emeleti lakrészt. Megvolt az oka, hogy miért – éppen ezen oknál fogva éreztem úgy, hogy nem ajánlhatok munkát szószátyár cimborámnak.

Viszont Steve minden este megvárta, amíg bezárok, és jókat dumáltunk, miután lekapcsoltam a neonfeliratot: „NYITVA”.

– Szedhetnék tőled bérleti díjat – tréfálkoztam. A teraszon üldögélő pár időközben távozott; a kosármeccs két nézője nemkülönben. Egy rövid időre, amíg összeszedtem az asztalon hagyott borravalót meg az üres korsókat, magára hagytam Steve-et. A korsókat a mosogatóba dobtam, a bankjegyeket a pénztárgépbe csúsztattam.

– Tudok fizetni, Sam.

– Mármint hogy rendeznéd a számlát? Arról volt szó, hogy vársz valakire…

– Az eszed tokja! Úgy értem, nem ingyen kérem, hogy segíts ebben a biztonsági melóban.

– Kösz, hogy rám gondoltál! – feleltem. – De, mint mondtam, félreismersz. Én csak egy szimpla csapos vagyok.

Steve fürkésző pillantást vetett rám. A negyvenes évei közepén járt, tüsi haja őszbe fordult; valaha jóképű volt, és még most is sármos tudott lenni, ha akart, ám a sok sör és bunyó nem múlt el nyom nélkül. Nyúzottnak látszott, leharcoltnak.

– Tuti? Továbbra is állítom, hogy az vagy, akinek gondollak.

– A fivérem arra tanított, hogy mindig legyek résen. Szerintem csak ezt érzékeled.

– Tudod, mennyire sajnálom, ami Dannyvel történt.

– Persze.

Az a helyzet, hogy Danny halála óta egyetlen férfitársammal sem beszélgettem olyan sokat, mint Steve-vel. A nyitvatartási idő nagy részét a bárban töltöttem, és általában Steve is ott volt: napközben üdítőket iszogatott, a laptopján pötyögött, olvasott vagy tévézett. A legjobb barátom, még abból az időszakból, amikor a CIA titkos részlegén, a Különleges Projektek ügyosztályán dolgoztam, egy August Holdwine nevű férfi volt, de vele az utóbbi időben nem sokat beszéltünk. Ami a harvardi haverjaimat illeti, ők nem tudtak kiigazodni rajtam. A diploma megszerzése után elszegődtem egy londoni tanácsadó céghez, amely valójában a CIA fedőszerve volt, később pedig átvedlettem bártulajdonossá. Kilógtam a siker általános értelemben vett definíciójának keretei közül. Ráadásul nem voltam fent egyik közösségi oldalon sem, vagyis nem tettem fel képeket a gyerekemről, nem osztottam meg, hogy mit ebédeltem éppen, és a kedvenc focicsapatomról sem értekeztem a neten.

Viszont az alatt a két hét alatt, amíg a bár talpra állításával vesződtem, Steve végig mellettem állt. Ezért aztán az elmúlt tizennégy napot és éjszakát azzal töltöttük, hogy órák hosszat beszélgettünk a legkülönbözőbb témákról, a kosárlabdától kezdve a nőkön át a könyvekig és a filmekig. Az idejét sem tudom, mikor szereztem utoljára barátokat. Nem értem rá barátkozni. Steve kivételt képezett, hiszen annak idején kisegítette a családomat egy súlyos válságból. Tartoztam neki annyival, hogy meghallgassam az ajánlatát, és segítséget nyújtsak. Vagy nem? Kétségek közt őrlődtem.

– Mikor jön az ismerősöd?

Az órájára pillantott.

– Bármelyik percben befuthat.

Mintegy végszóra nyílt az ajtó, és a nő belépett a bárba. A félhomály ellenére is látszott, hogy gyönyörű. Hosszú, fekete haj, telt idomok. Körbenézett a helyiségben, és a tekintetéből azt olvastam ki, hogy halálra van rémülve.

Tudtam, mi a félelem. Láttam azok szemében, akik a CIA vallatóival néztek szembe Európában; annak a lánynak a tekintetében, aki azt hitte, hogy elszakítják tőle a gyereket, akit a sajátjaként szeretett; vagy a tükörbe nézve, amikor elveszítettem a családomat.

Ahogy a bárba lépő nő elkapta a pillantásomat, úrrá lett a rettegésén. Próbált bátran viselkedni. Velem egyidős lehetett, huszonéves, és arra jutottam: Ez a nő nem lehet Steve barátja. A problémás meló miatt találkoznak.

Amikor a nő észrevette Steve-et, elmosolyodott, és tartózkodó csodálkozás ült ki az arcára, mintha maga sem hitte volna, hogy végül valóban eljött. Éjfél felé járt, és egy ócska lebujban voltunk. Mégis, kinek jut eszébe záróra előtt találkozni valakivel egy bárban?

– Üdv! – A nő kezet rázott Steve-vel. – Üljünk be az egyik bokszba, ott nyugodtan tudunk beszélni. – A hangja először kissé remegett, de hamar leküzdötte.

Szemlátomást félre akart vonulni, azonban Steve – társasági ember lévén – előbb bemutatott neki.

– Ez itt az én öreg haverom, Sam. Övé a lebuj, én csak segítek tolni a szekeret.

A nő kezet nyújtott, én pedig megráztam. Határozott kézszorítása volt. Nem árulta el a nevét, és nem tudtam megállapítani, hogy elfelejtette, vagy inkább nem akarta az orromra kötni. Steve sem mutatta be nekem.

– Örvendek! – mondtam. – Hozhatok valamit inni? Mindjárt zárunk, de addig nyugodtan leülhettek.

– Nem szeretném feltartani.

– Sam a bár fölött lakik, nem siet sehová – nyugtatta meg Steve. – Itt senki sem fog zavarni minket. Ahogyan kérte.

A nő Steve üres korsójára sandított.

– Rendben. Lekötelez, Sam. – Szép szemét az arcomra emelte. – Szeretnék kérni egy szénsavas ásványvizet. Citrommal, ha lehetséges. – Mélyen búgó, dallamos hangja melegséggel töltött el.

– Természetesen. Foglaljatok helyet, máris kiviszem. – Hogy ne kelljen túlkiabálniuk a zajt, elnémítottam a tévét, amelyben szakértők éppen elemezték a kosármeccset.

A nő hálás mosolyt eresztett meg felém.

– Köszönöm, Sam, ez kedves öntől. – Te jó ég, ez a selymes hang! Mint a melegen csurgó méz.

Amíg Steve az egyik bokszhoz vezette a nőt, kitöltöttem egy pohárba az ásványvizet. Szégyelltem, hogy nincs szebb üvegárunk. Figyeltem, ahogy a nő tekintete végigsuhan a régi Miami Dolphins-posztereken, a helyi sörfőzdék kopott reklámtábláin, no meg egy bekeretezett fényképen, amelyen a bár eredeti tulajdonosa – Stormy hírhedten lobbanékony természetű asszonyság volt, aki néhány évvel ezelőtt hunyt el – Ernest Hemingway mellett feszít, valamikor az ötvenes években. A bárpult mellett falitábla lógott, ahová bárki felírhatta krétával az életbölcsességeit. Ma este a kék felirat az alábbit hirdette: „KÜLÖNLEGES AJÁNLAT: HA KETTŐT RENDELSZ, MINDKETTŐT KIFIZETHETED.” Reméltem, hogy a nő inkább divatosan retrónak, semmint bénán idejétmúltnak találja a helyet.

Kivittem az ásványvizet; a bárban fellelhető legszebb citromkarikát tűzve a pohár szélére. Amikor letettem az asztalra az italt, Steve azonnal elhallgatott, noha normális esetben alig lehet beléfojtani a szót. Azon tűnődtem, vajon miféle melóhoz kérte a segítségemet, főleg, miután az elmúlt két hetet látszólag semmittevéssel töltötte. Magukra hagytam őket, mire fojtott hangon tovább pusmogtak. Nem hallottam, miről beszélnek.

A nő félt. Vajon mitől?

Lekapcsoltam a neonfényeket, kulcsra zártam az ajtót, és visszavonultam a bárpult mögé. Megint törölgetni kezdtem a makulátlanul csillogó pultot, és ahogy a sakktáblát kerülgettem, gyorsan rendeztem a gondolataimat. Steve problémái nem tartoznak rám: szerettem a bárokat irányítani, és ha meg akartam tartani őket, akkor gondoskodnom kellett róla, hogy mindegyik nyereséges legyen – beleértve ezt a vacak helyet is. Fogyóban volt a sör és a bor. Rendelnem kell a beszállítóktól, az pedig fel fogja emészteni azt a csekély kis bevételt, amit termelek. A sörrel lehet a legkevesebbet keresni, mégis az a legnépszerűbb a vendégek körében. Talán be kellene újítani néhány jellegzetes italt, hogy a Stormynak legyenek specialitásai, mondjuk, valami töményet, ami magasabb hasznot hoz, és nagyobb forgalmat generál. Vagy kibővíthetném ételekkel a repertoárt; a Stormy konyhája évek óta üresen állt. Ez viszont pluszberuházásokat jelent: új felszerelést, konyhai személyzetet.

Egy ideje húztam-halasztottam ezeket a döntéseket. Mindazonáltal záros határidőn belül azt is ki kellett találnom, hogy a hétvégén hazamenjek-e New Orleansba, a kisfiamhoz, Danielhez. A bárban pont akkor volt mindig a legnagyobb nyüzsgés, és nem biztos, hogy nélkülem bírták volna a rohamot a többiek. Szükségem volt egy üzletvezetőre, akiben maradéktalanul megbízhatok, már csak azért is, mert a bár fölötti lakás egyéb titkokat is rejtett. Megfordult a fejemben, hogy áthelyezem ide egy másik bárom üzletvezetőjét: Gigit Las Vegasból, Kennetht Londonból vagy Ariane-t Brüsszelből… Az európaiak biztos élveznék, hogy Miamiban süttethetik a hasukat. Fogalmam sem volt, mekkora papírmunkával járhat munkavízumot szerezni nekik.

Észrevettem, hogy Steve hirtelen hátrahőköl. Addig az asztal fölé görnyedve, halkan értekeztek, és még a nő simogató, mézédes hangja sem szűrődött el a bárpultig.

Az órára lestem. Tíz perccel múlt éjfél.

– Senki sem tudhatja – közölte most a nő. – Senki az égvilágon.

Mire Steve:

– Már értesültek róla. Meglepetés várt a postaládámban. – A következő néhány szót megint nem hallottam, mert Steve a szája elé emelte a söröskorsót. Aztán így folytatta: – Hogyan mehetett híre, hogy felbérelt engem?

A nő válasza tisztán csengett:

– Lehet, hogy valaki követ? Azóta, hogy a tízmillió… – Majd lopva felém sandított, mintha rájött volna, hogy túl hangosan beszélt.

Ezután Steve ismét lehalkította a hangját.

Tízmillió? Mindegy, nem az én dolgom. Nemet mondtam Steve-nek. Kinyitottam a laptopot, amelyet a bárpult alatt tartottam az ehhez hasonló üresjáratok miatt. Bejelentkeztem, majd begépeltem egy honlap címét, és amikor entert nyomtam, felugrott egy videoablak, amely élőben mutatta, ahogy a fiam, Daniel a kiságyában szundikál. Olyan mélyen aludt, hogy egy pillanatra aggódni kezdtem, nincs-e valami baja, és már nyúltam a telefonom felé, hogy felhívjam Leonie-t, a dadust (vagy valami olyasmit… régen hamisítóként dolgozott, mielőtt kiragadtam volna a bűn világából, de ez hosszú történet). Ő hozta össze az élő adást a nekem, világjáró apukának, aki túl sokszor van távol.

Aztán Daniel megmoccant, és szuszogni kezdett – levegőt vett, varázslatos, életet adó levegőt. Megkönnyebbülve néztem tovább az alvó kisfiamat.

Na, ezért nem segíthetek a biztonsági melóban, bármi is legyen az, Steve. Távol kell maradnom a veszélyektől.

– Máris utánanézek – hallottam újra Steve hangját. – Sam?

Becsuktam a laptopot.

– Kértek még valamit? – kérdeztem. A nő mozdulatlanul ült a helyén.

– Kiugrom egy percre, hogy a bár elé álljak a hölgy kocsijával, aztán hazakísérem a motorommal. – Steve alig néhány sarokra lakott, Coconut Grove egyik kellemes, sűrűn lakott zugában, nem messze a város egyik nevezetességétől, a Plymouth gyülekezeti templomtól. Vagy gyalog járt a Stormyba, vagy motoron. – Megkérhetlek, hogy addig maradj itt vele?

– Persze. Minden rendben?

Steve egy percig kifelé bámult az ablakon, a sötét, esős éjszakát fürkészve.

– Csak tartsd szemmel! – Azzal a kijárat felé fordult.

– Steve! – emeltem fel a hangom. – Komolyan kérdezem: valami gond van?

Steve mosolyt villantott rám.

– Szeretném, ha biztonságban lenne, semmi több. Biztos, hogy nem volt egy másik életed?

– Én csupán egy csapos vagyok – vágtam rá kapásból. Ez az öt szó sokáig kísértett még.

Steve egy pillanatig tétovázott, mint aki azt kívánja, bárcsak végre másfajta válasszal szolgáltam volna, aztán kilépett az ajtón. A környékbeli bárok vendégei általában kétféle módon tehetik le az autóikat: vagy parkolóinasra bízzák (több étterem közösen veszi igénybe ugyanazt a szolgálatot), vagy egyénileg intézik a dolgot a szomszédos bankok és más, korán záró intézmények fizetős parkolóinak valamelyikét használva erre a célra. A legközelebbi fizetős parkoló a Stormytól három sarokra volt.

A nő asztalához sétáltam.

– Mi a baj?

– Steve azt ígérte, hogy ön nem fog kérdezősködni.

– Látom magán, hogy fél, és sikerült átragasztania ezt Steve-re is.

A nő végigmért.

– Ön sokkal fiatalabb Steve-nél.

– Hát aztán?

– Kétlem, hogy segíthet nekem. – Felállt, és kinézett az ablakon, de nem ment túl közel hozzá.

– Ön az az ügyfél, aki téglát keres?

A nő nem válaszolt.

– Ezt a bárt aligha lehet szépnek nevezni, nekem mégis tetszik – mondta. – Szimpatikus, hogy érintetlenül hagyta a pulton a sakktáblát. Ezt nevezem vendéglátásnak. – Mosolyt erőltetett az arcára. Tündéri volt.

Vállat vontam:

– Minden játékot addig kellene játszani, amíg győztest nem hirdetnek.

– Teljes mértékben egyetértek.

A nő az ablakból figyelte, mikor jön vissza Steve. A motorja a homlokzat előtt, a sátortető alatt parkolt, azonban a bőrdzsekijét és a bukósisakját a bárszéken hagyta. Fogtam, és átcipeltem őket az asztalához; a motorkulcs meg-megcsörrent a kabátzsebben.

Utána csatlakoztam az ablak előtt tébláboló nőhöz. Egy háztömbbel odébb volt egy másik bár, de senki nem ült a teraszán. Az eső elég rendesen rázendített, beüldözve a vasárnap esti vendégeket az épületbe. Az autós forgalom gyérült, éjféltájt enyhe köd ereszkedett le. Az utcán egy lélek sem járt.

– Tudok várni egyedül is.

– Steve arra kért, hogy ne hagyjam magára – feleltem.

– Ott az autóm – mutatta a nő. Nem egészen értettem, mi szükség volt arra, hogy Steve a bárhoz jöjjön a kocsival. Még ha féltette is a nőt, bőven elég lett volna odakísérni őt a parkolóhoz. Persze Steve már csak ilyen. Régi évjáratú, kiváló állapotban lévő Jaguar kanyarodott ki az utcára a három sarokra lévő fizetős parkolóból. A volán mögött kirajzolódott Steve alakja.

Lehúzódott a Stormy elé, majd kiszállt a téglából rakott járdára. Körbejárta az autót, s szemügyre vette a lökhárítót, benézett a karosszéria és a kerék közé. Rájöttem, hogy nyomkövetőket keres.

Ekkor egy gigantikus terepjáró tűnt fel az út túlsó végén; dübörögve repesztett felénk abból az irányból, amerre Steve haza szokott menni, majd közelebb érve lassítani kezdett. Steve az autó irányába fordult.

Tompa puffanást hallottam.

Steve a járdára zuhant. A terepjáró elhúzott előttünk.

A nő felsikított.

Tartalom

0.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30

31.

32.

33.

34.

35.

36

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cardo – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0