Gecse Géza

Orosz nagyhatalmi politika

1905–2021

Gecse Géza

Orosz nagyhatalmi politika
1905–2021

Budapest, 2022

Szakmai lektor

Jeszenszky Géza

A történelmi térképeket Száray Miklós szerkesztette, Kaiser Miklósné rajzolta.

Ukrajna és Moldva 1989-es szovjet népszámláláson alapuló nemzetiségi térképét
Kocsis Károly szerkesztette, Kaiser Miklósné rajzolta.

Borító

Liszi János

A szerkesztésben közreműködött

Bujdosó Erika

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Deli Gergely rektor

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Kilián Zsolt

Olvasószerkesztő: Bujdosó Hajnalka

Tördelőszerkesztő: Kilián Zsolt

Korrektor: Kalcsics Ildikó

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-995-005-4 (nyomtatott)

ISBN 978-963-995-006-1 (ePDF)

ISBN 978-963-995-007-8 (ePub)

© Gecse Géza, 2022

© A kiadó, 2022

Minden jog védve.

Tartalom

A mű születésének körülményeiről

Előszó (Diószegi István)

Bevezetés

I. rész. Az imperializmusviták aktualitása és tanulságai

Az imperializmus mint történelmi kategória

Imperializmuselméletek

II. rész. Orosz birodalmi messianizmus (1905–1917)

Az orosz front mérlege (1914–1917)

A breszt-litovszki béke (1918)

Versailles és a Herceg-szigetek (1919)

III. rész. Szovjet forradalmi messianizmus (1917–1930)

IV. rész. Szovjet konszolidáció (1930–1945)

A szovjet államnacionalizmus (1933–1939)

Egyetértésben a nemzetiszocialista Németországgal (1939–1941)

Demokratikus pánszlávizmus (1941–1945)

V. rész. Az orosz emigráció (1917–1946)

VI. rész. A bipoláris rendszer kialakulása (1945–1949)

VII. rész. Globális szerepbe kerülve (1949–1953)

VIII. rész. Totalitarizmusból autoritarianizmusba (1953–1964)

IX. rész. A szovjet expanzió sajátosságai (1964–1983)

X. rész. Hidegháború – új eszközökkel (1983–1991)

XI. rész. Az egypólusú világ (1992–2001)

Az első csecsen háború (1994–1996)

Határon túli oroszok – a KRO megjelenése (1993)

A második csecsen háború kezdete (1999)

XII. rész. Orosz–amerikai „szerepcsere” (2001–2021)

Pánszláv újjászületés (1998)

Orosz–amerikai közeledés (2001–2003)

Orosz–amerikai távolodás (2003–2021)

Az ötnapos grúziai háború katalizátor szerepe (2008)

A Krím félsziget annexiója (2014)

Epilógus

Összegzés

Abstract

Felhasznált irodalom

Professzorom,
Diószegi István emlékének

A mű születésének körülményeiről

E monográfia szerzője nemcsak olyan országban született, amely ma már nincs, hanem olyan városban is, amelyet ma már nem találni meg a térképeken.

1962-ben ugyanis az egykori Orosz Birodalom fővárosát, Szentpétervárt, amelyet az I. világháború alatt pánszláv orosz nacionalista hevületből Petrográdra kereszteltek, Leningrádnak hívták, és a már szintén nem létező Szovjetunió második legfontosabb városa volt, valamint a ma már leginkább puccsként jellemzett bolsevik forradalom fészkének számított.

Anyai ágon észt felmenőim az egykori Orosz Birodalom központjában, főként a tengerészetben találták meg a számításukat, ezért félig akár ma is őshonosnak mondhatnám magam Szentpéterváron, és lehetne a nevem Jura, esetleg Jüri, Vambola vagy Tõnu. Még szerencse, hogy sikerült az oroszokat meggyőzni: a Géza keresztnév létezik. Frissen egyetemet végzett kárpátaljai magyarként apám tudta, honnan szerezze be a Szovjetunió Tudományos Akadémiájának névjegyzékét (hiszen Kárpátalja 1945 után a Szovjetunió része lett, ezért ebbe a névjegyzékbe bekerültek a magyar keresztnevek is). Ezért aztán valamennyi hivatalos szovjet személyi dokumentumomban és az anyakönyvi kivonatomban is ez a név és a nemzetisége magyar kitétel szerepelt. A kezdeti néhány hónapot leszámítva, amelyet szülővárosomban töltöttem, egészen kilencéves koromig Kárpátalján laktunk, majd átköltöztünk a Szabolcs-Szatmár-Bereg megyei Kemecsére, nagyanyám testvéréhez, abba a házba, amelyet 1907-ben még ükapám építtetett, és amelyet azóta meg is örököltem. Négy év itt, két év Nyíregyházán, majd következett Budapest, ahol aztán a gimnázium négy, majd a bölcsészkar öt éve után az MTA tudományos továbbképzési ösztöndíjasaként egyik legkedvesebb tanárom, Diószegi István diplomáciatörténész tanszéke lett három éven át a kutatóhelyem. Majd a Magyar Rádió belpolitikai rovatának munkatársaként mint óraadó tanár negyed századig tanítottam is az ELTE Új- és Jelenkori Egyetemes Történeti Tanszékén. Most a Károli Gáspár Református Egyetemen kapok hasonló megbízatást – főként 19. és 20. századi nemzetközi témakörben, amelynek keretében a diákokkal közösen vizsgáljuk Európa hatalmai, így az Osztrák–Magyar Monarchia, Oroszország, illetve a Szovjetunió és Magyarország világpolitikában elfoglalt helyét és szerepét.

Doktori értekezésemet a 19. századi Oroszország és Ausztria–Magyarország egymáshoz való viszonyáról védtem meg 1992-ben, amelynek Epizódok az orosz pánszlávizmus történetéből lett az alcíme, és 1993-ban jelent meg az Interetnica Kiadónál. Ekkor már a Magyar Rádió munkatársa voltam, mint ahogy 2007-ben is, amikor további kutatásaimmal kiegészítve, a 20. századi események beemelésével bővítettem a Bizánctól Bizáncig című művet, amelynek ekkor már Az orosz birodalmi gondolat alcímet adtam, és amely a Nemzeti Tankönyvkiadónál jelent meg.

Közben kutattam az Amerikai Egyesült Államokban, kicsit többet Moszkvában, legutóbb 2008-ban a Magyar Tudományos Akadémia ösztöndíjának köszönhetően, de igyekeztem más módon is becsatornázni látókörömbe nemcsak azt, amit a levéltárakban és könyvtárakban találtam, hanem azt is, amit történészeink közreadtak.

2011-ben a tallinni Ajakirjade Kirjastus kiadó jóvoltából megszületett 2007-es könyvem észt nyelvű változata, a Bütsantsist Bütsantsini. Suurvene mõttelaadi olemus (fordította Tõnu Kalvet), amely korábbi műveimnél annyival volt teljesebb, hogy szerepelt benne az ezredforduló utáni évtized orosz külpolitikája is – egészen 2010-ig. A kötetet – észtországi megjelenését követően – Tallinnban és Tartuban 2012-ben, közönségtalálkozó és sajtótájékoztató keretében ismertettük.

Orosz külpolitikával kapcsolatos kutatásaimat 2014-ben a Rendszerváltás Történetét Kutató Intézet és Archívum (Retörki) anyagilag is támogatta – amiért köszönettel tartozom nekik. Folyamatosan dolgoztam, és 2015-ben megszületett Birodalmi gondolat és gyakorlat a nagyhatalmak 19. és 20. századi politikájában című értekezésem, amelyben kifejezetten a 20. századi Oroszország külpolitikájának bemutatására törekedtem. Témavezetőm az ELTE-n Majoros István volt, 2015-ben Diószegi István és Gulyás László lettek az opponenseim. Észrevételeiket, miként egykori ELTE-s kollégáimét is, felhasználtam. Szakmai szempontból Tefner Zoltánt a 20. század első felének, Tömösváry Zsigmondot pedig a rendszerváltást követő Oroszország történetével kapcsolatban kértem kéziratom áttanulmányozására. Mészáros Andrást pedig arra, hogy nyelvi szempontból nézze át írásomat. A Nemzeti Közszolgálati Egyetem Eötvös József Kutatóközpontja Jeszenszky Gézát jelölte ki kéziratom lektorának, akinek az észrevételeit, javaslatait kötelességemnek éreztem figyelembe venni. Jeszenszky Géza ösztönzésére tágítottam vizsgálódásom időhatárát napjainkig. Többéves munka eredménye kerül most így az olvasó kezébe.

Az előszó megírására egykori mentoromat, Diószegi István kértem fel; a diplomáciatörténet nemzetközi hírű kutatója 2020 májusának végén elhunyt, így ez a mostani az utolsó munkája.

Azzal, hogy ezt a kötetet neki ajánlom, talán sikerül köszönetemet utólag is kifejeznem azért a sokrétű szakmai és emberi segítségért, amelyet Diószegi Istvántól három évtizeden keresztül kaptam.

A szerző

Előszó

Ismert tény, hogy a magyar politikai vezető réteg az 1831-es lengyel felkelés leverése óta russzofóbiás volt. Ezt az oroszokkal szembeni ellenérzést az 1849-es cári intervenció, a magyar szabadságharc leverése csak fokozta. Deák Ferenc azzal érvelt a kiegyezés megkötése mellett, hogy Magyarország nem tudna megállni a felemelkedő Németország és a hatalmas cári birodalom között. Érvelését a késői utókor igazolta: az 1956-os magyar felkelés a szovjet intervenció következtében bukott el, és Magyarország tartósan a szovjet befolyási övezet része lett.

A cári Oroszország egyébként a kor követelményeihez igazodva hódító politikát folytatott, és Európa keleti részét, valamint az egész Távol-Keletet Közép-Ázsiával együtt maga alá gyűrte. A hódítás eredményeként viszont etnikai tekintetben nem homogén birodalom, hanem egy soknemzetiségű állam jött létre.

Gecse Géza művében helyesen mutat rá, hogy az orosz nemzet a birodalmon belül nem alkotott többséget a jelentős részt türk eredetű muszlim és más nem orosz népekkel szemben, így már a 19. század második felétől rákényszerült arra, hogy a hódítás ideológiai támasztékául a „pánszlávizmust” vegye igénybe. Ugyanakkor szembesülnie kellett azzal a kihívással is, hogy a hatalmas szibériai térséget nem tudta, és máig sem tudja benépesíteni.

A soknemzetiségű Orosz Birodalom mellett a szerző az I. világháború előtti más soknemzetiségű birodalmakra, így a Habsburg Monarchiára és az Oszmán Birodalomra is kitér, bemutatva a nacionalizmus integráló és dezintegráló jellegét. Hasonlóképp foglalkozik a nacionalizmus és imperializmus teoretikusaival, így Karl Kautskyval, Karl Rennerrel, Otto Bauerrel, Joszif Visszarionovics Sztálinnal és Vlagyimir Iljics Leninnel.

A három orosz rendszer közül a szerző a cári Oroszországot mint a kudarcok történetét mutatja be. Leírja, hogy III. Sándor oroszosító politikája a 19. század végén a lengyel ellenállás miatt futott zátonyra, a távol-keleti terjeszkedés a Japántól 1904–1905-ben elszenvedett vereség miatt bukott meg, a balkáni szláv országokat pedig nem sikerült az Osztrák–Magyar Monarchia ellen egyesítenie. Így utódja, II. Miklós rákényszerült arra, hogy lazítson az önkényuralmon, és áttérjen a látszólagos alkotmányos monarchiára. A Franciaországgal még 1893-ban megkötött szövetség pedig arra vette rá, hogy szövetségi kötelezettségének eleget téve beléptesse Oroszországot az I. világháborúba, amely súlyos vereséggel végződött, és a februári forradalom kitöréséhez, azzal együtt pedig a cárizmus bukásához vezetett.

A háborúba belefáradt katonatömegek számára mozgósítóerőként hatott a bolsevikok békepolitikája és a minden hatalmat a szovjeteknek követelő jelszava. De arra is rámutat, hogy a bolsevikok ezzel együtt sem jutottak volna hatalomra, ezért választották az államcsínyt, és még a szabad választások előtt magukhoz ragadták a hatalmat, amely különben az „eszerek” pártjának jutott volna.

Hatalomra kerülve a bolsevikok megvalósították, amit programként maguk elé tűztek, és a szocialista világforradalom felé vették az irányt. Ennek keretéül a Kominternt találták alkalmasnak.

A szovjet kommunista pártnak azzal kellett szembesülnie, hogy küldetéstudata ellenére magára maradt. Az oroszországi szocializmus válaszút elé került: vagy egyedül maga építi fel a szocialista társadalmat, vagy lemond küldetéséről.

A bolsevik párton belül megoszlottak a vélemények. Lenin 1924-ben elhalálozott, de utódaira nem hagyott egyértelmű útmutatást. A szovjet állam megalapítója egyszer úgy nyilatkozott, hogy „elképzelhetetlen, hogy a szovjet köztársaság az imperialista államok gyűrűjében tartósan fennmaradjon”, máskor meg azt mondta, „10-20 évi helyes, kölcsönös viszony a parasztsággal, akkor biztosítva van a győzelem világméretekben”. Ugyanabban az évben (1923-ban) írta: „mindenünk megvan ahhoz, hogy felépíthessük a szocialista társadalmat”, és „nem vagyunk elég civilizáltak ahhoz, hogy közvetlenül térjünk át a szocializmusra”. Mint a szerző rámutat: „Ilyen előzmények után robbant be a szovjet közéletbe a »szocializmus egy országban vita«.” 1925 és 1926 folyamán Trockij és Zinovjev kifejtette, hogy „a szocializmust nem lehet egy országban felépíteni, mert a parasztság előbb-utóbb a proletárforradalom ellen fordul”. Sztálin ezzel szemben – mint írja – a realista álláspontot képviselte. A Kommunista Internacionálé Végrehajtó Bizottságának plénumán sikerült is elérnie, hogy Trockijt lehurrogják, így Trockijt előbb 1928-ban Alma-Atába száműzték, rá egy évre pedig a Szovjetunióból is kiutasították. Trockij előbb Törökországba ment, majd néhány ország érintésével Mexikóba, ahol Sztálinnak sikerült meggyilkoltatnia.

Gecse Géza jelentős érdeme, hogy kimutatja az összefüggést a „szocializmus egy országban vita” és a sztálini nagy terror megindulása között. „Sztálin kijelentése – írja – a megfáradt apparátus számára megnyugtató volt, bár senki sem tudta, mi értendő szocializmuson. A parasztok elleni tömeges terror, vagyis a kuláküldözés és 1932 után a politikai terror, a tisztogatás, amely 1934 decemberétől, a Kirov-gyilkosságtól kapott lendületet. 1932–1933-ban a sztálini rezsim mesterséges éhínséget szabadított Ukrajnára, amelynek során hétmillióan pusztultak el. Ilyen szempontból tehát a Szovjetunióban a sztálini forradalom évének 1929 nevezhető.”

Visszatérve a „szocializmus egy országban” problematikájához, a szerző rámutat arra, hogy a fordulat után a Szovjetunió kétarcú politikát folytatott. A hagyományos orosz imperializmus és nacionalizmus elutasítását felváltotta az államközpontú orosz nacionalizmus hagyományainak beépítése a szovjet ideológiába, továbbá az európai status quo tisztelete. „Vagyis a Szovjetunió nemzetközi politikájában a forradalmi irányultságot stabilitásközpontúság váltotta fel.”

A szerző a szovjet külpolitika gyökeres fordulatát is bemutatja, amelyet az 1939-es Molotov–Ribbentrop-paktummal jellemez. Ennek értelmében a németek és a szovjetek végrehajtották Lengyelország „negyedik felosztását”. E fordulat ideológiai alátámasztására szovjet részről hamarosan rehabilitálták az addig reakciósnak minősített pánszlávizmust, és azt az orosz államnacionalizmus piedesztáljára emelték. Ettől kezdve a demokratikus pánszlávizmus lett az eszmei alapja annak, ahogy a németek elleni háborút megvívták. Ennek érdekében rehabilitálták a nagy szláv elődöket: Alekszandr Nyevszkijt, Alekszandr Szuvorovot és Mihail Kutuzovot, valamint az ortodox egyház szentjeit, a cári reakciót szolgáló orosz tábornokokat pedig az internacionalista Vörös Hadsereg példaképeivé tették.

Moszkvai űrhajósemlékmű

Forrás: Gecse Géza felvétele

A bipoláris rendszerről írt fejtegetések a mű egyik legértékesebb részét képezik. A szerző ebben a szövetségesek közötti szakítást mutatja be. A győzteseknek Potsdamban ugyan sikerült megegyezniük Európa újjászervezésében, de a szovjet szárazföldi katonai túlerő és az amerikai atombomba megjelenése kölcsönös bizalmatlanságot ébresztett a háborús együttesben. Annál is inkább, mert mindkét fél saját képére akarta formálni az általa megszállt területet.

A nyugati hatalmak – válaszul a szovjet törekvésekre – egyesítették németországi megszállási övezetüket, és meghirdették a Marshall-tervet, hogy a lerombolt Németországot újjáépítsék, és alkalmassá tegyék arra, hogy ellensúlyt képezzen a feltételezett szovjet terjeszkedéssel szemben. Ami a szovjetek által megszállt országokat illeti, Sztálin nem mondott le azok szovjetizálásáról, de – nem tudni, milyen taktikai meggondolásból – átmeneti szünetet tartott. A megszállt országok szabad választásokat tarthattak és koalíciós kormányokat alakíthattak. A szünet azonban nem tartott sokáig: 1947 őszén nyílt szovjetizálás kezdődött.

Időközben azonban kiderült, hogy a legmegbízhatóbb országnak tekintett Jugoszlávia elkóborolt a nyájból, és saját útját akarta járni. Válaszul az immár kommunista országok a Szovjetunió vezetésével kizárták Jugoszláviát a „kommunista anyaszentegyházból” (az időközben létrehozott Kominformból), és az „imperializmus láncos kutyájává” minősítették. Jugoszlávia „árulása” viszont – mint a szerző helyesen mutat rá – időszerűtlenné tette az eddig központi ideológiai fegyvernek számító pánszlávizmust, és helyébe ismét az „orosz patriotizmus” internacionalizmussal vegyített változata lépett. Gecse Géza munkája következő részének a Totalitarizmusból autoritarianizmusba címet adta. Az idegen szavak szótárában az előbbi „korlátlan hatalmú államot”, az utóbbi „tekintélyelvű államot” jelent. Szovjet viszonyokra lefordítva ezen azt szándékozik érteni, hogy a „sztálini zsarnokság” helyébe egyfajta törvényesség lépett. Ez annyiban megállja a helyét, hogy nem küldtek a Gulagra törvényes ítélet nélkül százezreket, de a rendszer alapjában véve nem változott.

A szerző a továbbiakban rámutat, hogy Hruscsov 1956 elején az SZKP XX. kongresszusán Sztálin bűneiről elmondott beszédének nem várt következményei lettek. Lengyelországban és Magyarországon válság alakult ki. Lengyelországban ezt Gomulka visszahelyezésével sikerült megfékezni, de Magyarországon forradalom tört ki.

A magyar forradalom a szovjet politikára egészében véve kedvezőtlen hatást gyakorolt. A szerző leírja, hogy 1957 novemberében korrigálták a XX. kongresszus megállapítását, és leszögezték, hogy a „szocialista országok kölcsönös viszonyának elválaszthatatlan része a kölcsönös testvériség, és nem hagyhatják, hogy veszélyeztessék az elért eredményeket”.

Hruscsovot 1964-ben Leonyid Brezsnyev követte az első titkári székben, aki a szerző szerint kiegyensúlyozott és kiszámítható politikus volt. De ő is szemben találta magát valamilyen kelet-európai problémával. Ezúttal Csehszlovákia mutatkozott a „szocializmus gyenge láncszemének”. Az első titkári pozíciójába került Alexander Dubček programjában meghirdette „az emberarcú szocializmust”, amely néhány szabadságjog engedélyezését jelentette. A szovjet vezetés ebben is veszélyt látott Moszkva számára, mert ez a formula elvezethetett a többpártrendszer bevezetéséhez. Bár Dubček, tanulva a magyar tapasztalatból, nem feszítette a húrt a szakadásig, a szovjet intervenciót nem kerülhette el. Moszkva ez alkalommal már vigyázott arra, hogy ne egyedül fojtsa el a „prágai tavaszt”, ezért a Varsói Szerződés országaival együtt interveniált. De Románia ebben nem vett részt, Kína pedig „szemérmetlen fasiszta politikának” nevezte a beavatkozást.

A „csehszlovák lecke” így Gecse Géza szerint arra késztette a szovjeteket, hogy lemondjanak a nyers erőszakról, és a jövőben kétoldalú szerződésekkel láncolják magukhoz „a szocialista tábor” országait. Mint írja, 1969-től Moszkva elhatározta, hogy a KGST keretében a gazdasági együttműködést „hosszú távú szocialista integrációvá” mélyíti. Ez nem volt ugyan minden szempontból kifizetődő az oroszok számára, de az 1973-as olajárrobbanás gazdasági hátteret biztosított számukra az aktív külpolitikához is.

A mű szerzője az 1970-es évek szovjet belpolitikájára is kitér, és két karakterisztikus ellenzéki irányzatot mutat be. Az úgynevezett patriótákat, akiket alapvetően antiszemitákként jellemez. Ez az irányzat a maradék zsidóságot azzal vádolta, hogy titkos összeesküvést szerveznek az egész világ feletti hatalom megszerzéséért. A másik jelentős ellenzéki irányzat a szerző szerint a „nyugatosoké” volt, amelyet az orosz hidrogénbomba feltalálója, Andrej Szaharov vezetett. Az ő nevéhez fűződik a „konvergenciaelmélet”, a szocialista és a kapitalista világ közeledésének doktrínája. Gecse Géza a továbbiakban leírja, hogy 1979 decemberében a Szovjetunió „testvéri segítséget” nyújtott az afganisztáni szovjetbarát rezsimnek. Helyesen állapítja meg, hogy Brezsnyev nem tanult a britek kudarcából, akiknek bicskája 100 évvel korábban ugyancsak beletört az afganisztáni vállalkozásba.

A mű további részében a szerző a lengyel eseményekre fordítja figyelmét, ahol hasonló válságjelenségek mutatkoztak, mint 1956-ban Magyarországon és 1968-ban Csehszlovákiában. A szerző úgy véli, hogy a Szovjetunió azért nem alkalmazta a „Brezsnyev-doktrínát”, mert katonai erejét egyrészt lekötötte az afganisztáni intervenció, másrészt pedig Jaruzelski tábornok személyében megfelelő embert talált Varsóban a helyzet „normalizálására”.

Gecse Géza helyesen mutat rá arra, hogy a fegyverkezési versenyben a Szovjetunió az 1970-es években csaknem utolérte az amerikaiakat, sőt bizonyos területeken meg is előzte vetélytársát. A stratégiai rakétaállomány némileg meghaladta az amerikait, felépült a szovjet hadiflotta komoly tengeralattjáró-állományával. Mindehhez, mint írja, továbbra is az olajárrobbanás biztosította a gazdasági hátteret. Helyesen mutat azonban arra is rá, hogy a nyugati világ összesített évi nemzeti terméke négyszer-ötször nagyobb volt, mint a Szovjetunióé.

Ezt az előnyt használta ki Ronald Reagan amerikai elnök 1981-ben történt hivatalba lépése után, amikor 1983-ban meghirdette a „stratégiai védelmi kezdeményezést”. Ez annyit jelentett, hogy a világűrbe telepített lézeres elektronikai eszközökkel atomvédernyőt emelt az Egyesült Államok fölé, hogy ezzel megakadályozza a nukleáris rakéták becsapódását Amerika területére, amivel tulajdonképpen semlegesíteni volt képes a szovjet atomütőerőt.

De Gecse Géza nemcsak ezért tartja zseniális politikusnak Reagant, hanem azért, mert felismerte, hogy a Szovjetunió állampolgárainak nemcsak a megígért „földi mennyországot” nem tudja biztosítani, hanem hiánygazdaságával a civilizált hétköznapokat sem. Csillagháborús programjával ezért arra törekedett, hogy a szovjet társadalom a fegyverkezési versenybe belerokkanjon.

Időközben a Szovjetunióban gyökeres személyi változások mentek végbe, és 1985-ben a Politikai Bizottság legfiatalabb tagját, az 54 éves Mihail Gorbacsovot választották meg első titkárnak.

Gorbacsov olyan jelszavakat kezdett használni, amelyek ugyan az orosz múltban gyökereztek, de semmi közük sem volt a bolsevizmushoz. A peresztrojka (reform) vagy a glasznoszty (nyilvánosság) közül – mint a szerző rámutat – a glasznoszty mutatkozott a sikeresebbnek. Ez eleinte annyit jelentet, hogy a lapok írhattak olyan visszaélésekről, amelyekről az újságok addig nem számolhattak be egyáltalán.

A szerző a továbbiakban Gorbacsov bukásának okát sok más szerzővel együtt abban látja, hogy a szovjet pártfőtitkár a maga idejében nem ismerte fel a nemzeti kérdés destruktív potenciálját.

Az Afganisztánból való kivonulást követően a Szovjetunión belüli erjedést Gecse Géza azzal illusztrálja, hogy 1989. december 20-án a Litván Kommunista Párt 80 százalékos többséggel önálló kommunista pártot alapított. Ráadásul 1990. március 11-én Litvánia Legfelsőbb Tanácsa az ország függetlenségének helyreállítását szavazta meg. 1990. február 12-én Gorbacsov telefonon tudatta az NDK miniszterelnökével: kérdéses, hogy abban a helyzetben lesz-e, hogy ragaszkodjon ahhoz, hogy az egyesített Németország ne legyen a NATO tagja.

Gorbacsov főtitkári tisztségében Európa legnépszerűbb politikusa volt ugyan (1990-ben Nobel-békedíjat kapott), de hazájában egyes intézkedései miatt (mint például a szeszes italok fogyasztásának korlátozása) sokan nem kedvelték. A szerző azt sem feledkezik megemlíteni, hogy a Szovjetunióból kiválni szándékozó köztársaságok mozgalma annyira felbőszített az SZKP vezetői közül néhányat, hogy 1991. augusztus 19-én fegyveres puccsot szerveztek az orosz fővárosban. Ekkor Borisz Jelcin mint az Oroszországi Föderáció elnöke sietett Gorbacsov segítségére. Valójában az történt, hogy néhány hónap múltával Jelcin orosz elnök, Kravcsuk ukrán elnök és Suskevics belorusz elnök kihúzták a talajt Gorbacsov lába alól, és ezzel lemondásra késztették.

Fontos megjegyezni, hogy Kravcsuk és Suskevics részéről ez magától értetődő volt, hiszen mindketten önálló Belorussziát és Ukrajnát akartak, de Jelcint önös érdek inspirálta, és csatlakozásával tulajdonképpen hazaárulást követett el. Csatlakozása nélkül ugyanis a Szovjetunió még néhány évig elvegetált volna.

Így azonban a Szovjetunió 15 önálló államra hasadt, közülük az Oroszországi Föderáció számított a Szovjetunió jogutódjának. A Szovjetunió helyébe lépő Független Államok Közössége (FÁK) nem volt több, mint puszta fikció.

A Szovjetunió felbomlásával megszűnt a világ bipolaritása, és az Amerikai Egyesült Államok mint szuperhatalom egyedül maradt a porondon.

A posztszovjet Oroszország jellemzésére a szerző három tényezőt emel ki. Először, hogy Oroszország elveszítette szuperhatalmi pozícióját, másodszor, hogy etnikai tekintetben homogénebb lett, mint bármely korábbi államalakulat (lakosságának 80%-a orosz volt), harmadszor, hogy ennek ellenére soknemzetiségű állam maradt, és nemzetiségei jelentős részben türk eredetűek voltak, így ázsiai karaktere némileg erősödött. Az is az új sajátosságok közé tartozott – ami addig nem fordult elő az újkori orosz történelem során –, hogy 25 millió orosz idegen országokba került. Mindezen tényezők a destabilizáció irányába hatottak. De a posztszovjet Oroszország – mint a szerző írja – a belső stabilitást is nélkülözte. Nem volt tisztázva az elnöki és a parlamenti hatáskör, és mindkét fél magának követelte a vezető szerepet. Jelcin ennek azzal vetett véget, hogy szétlövette az orosz „fehér házat”, és korlátlan elnöki hatalmat teremtett.

A gazdasági lecsúszást – amint a szerző fogalmaz – így sem tudták megállítani. Míg Magyarországon ekkor évi 30% volt az infláció, Oroszországban havonta volt 30%-os a rubel értékcsökkenése.

Az 1998-as pénzügyi válság után Bosznia, majd Szerbia 1999-es NATO-bombázása a maradék tekintélyétől is megfosztotta Jelcin elnököt. A válság kritikussá erősödését az idős politikus érezte, ezért bízta meg 1999 őszén kormányalakítással, majd december végén ügyvezető elnökséggel Vlagyimir Putyint, aki a 2000-es választásokat szép eredménnyel megnyerte.

A szerző Putyin első elnöki periódusát pozitívan ítéli meg, mert – mint írja – sikerült megzaboláznia az oligarchákat, akik Jelcin idején csaknem foglyul ejtették az államot.

Ezt követően Gecse Géza áttér az amerikai külpolitika ábrázolására, amelyet a New York-i ikertornyok lerombolása után agresszívként jellemez. A védelmi miniszter helyettesének kijelentését idézi, aki szerint „elérkezett az idő a Közel-Kelet demokratikus átalakítására, és ennek első lépése az iraki diktátornak a hatalomból való eltávolítása”.

A továbbiakban a szerző arra mutat rá, hogy a 2001. szeptember 11-i terrortámadás egyik következményeként a feszült orosz–amerikai viszony látványosan javult. De ez nem bizonyult tartósnak, mert Moszkva nem értett egyet az iraki intervencióval. Végül az mégis javára szolgált, mert Irak kiesése folytán újabb olajárrobbanás következett be, amely az orosz államkincstárt gazdagította.

Arra is helyesen mutat rá Gecse Géza, hogy a világpolitikában orosz–amerikai szerepcsere következett. Míg addig a Szovjetunió interveniált fegyveresen, most az Egyesült Államok tette ugyanezt.

Budapest, 2020. április 17.

Diószegi István
diplomáciatörténész,
a Magyar Tudományos Akadémia doktora

I. térkép. A Szovjetunió területe, 1922

Forrás: Gecse (2007): i. m. 208.

Bevezetés

Oroszország – Európa legnagyobb szárazföldi birodalmaként – 300 éve befolyásolja Magyarország életét, 1944-től kezdve 1989-ig pedig a Szovjetunió képében ezt rendkívül erőteljesen tette.[1] A szovjet elképzelések a korábbi klasszikus orosz imperialista törekvéseknél tehát sokkal közvetlenebbül hatottak a Kárpát-medencében élő magyarság életére, közvetve, áttételeken keresztül pedig azóta is befolyásolják sorsunkat.[2] A nagyhatalmak közül ezért a különböző orosz államok: a cári Oroszország, a Szovjetunió és az 1991 utáni köztársasági orosz szövetségi állam birodalmi törekvéseinek, idegen szóval: imperializmusának a vizsgálata kitüntetett jelentőségű a számunkra.

Oroszország Európának a 16. század óta birodalomként volt a része. A 19. századtól napjainkig Európa legnagyobb létszámú hadseregét tudhatja a magáénak. A 19. század folyamán modernizálódni kezdett, az 1880-as években pedig III. Sándor cár megpróbálta az állami politikát orosz nemzeti alapokra helyezni. Ez csak részben sikerült, mivel e törekvése sok helyütt az asszimiláció helyett aktív oroszellenességet váltott ki, tehát pont az ellenkezőjét érte el annak, amit szeretett volna, és ezt ő is észrevette. A nyílt erőszakkal folytatott oroszosító politikát ezért feladta, az orosz nacionalizmus pánszláv irányzata által követelt európai expanzió helyett pedig – részben a Balkánon zajló eseményekre reagálva – Keleten próbáltak terjeszkedni. A japánoktól elszenvedett 1905-ös vereség után immár II. Miklós cár a politikai rendszer reformjába kezdett, de nem kívánt olyan következetes lenni, mint Európa vezető monarchiái.

Oroszország, a Szovjetunió, sőt a posztszovjet Oroszország egyaránt két kontinensre kiterjedő, többnemzetiségű, multikulturális hatalmak. Bel-, kül-, nemzetiségi politikájuk, valamint a birodalom belső kohéziójának a kérdései egymástól elválaszthatatlanok, ezért egyikőjük külpolitikai törekvéseinek esetében sem tekinthetünk el szerkezeti egységeik, nemzeti, nemzetiségi és külpolitikájuk vizsgálatától. Ezek a tényezők ugyanis döntő mértékben befolyásolták mind a Romanovok, mind a szovjetek államának akció- és expanziós képességét, illetve az új, a jelcini, majd a putyini Oroszország mozgásterét is. Összefüggéseiben vizsgálom tehát ezeket a tényezőket, mindamellett imperializmusközpontúan. Pusztán az imperializmus szándéka vagy programja önmagában ugyanis nem jelent imperializmust, birodalmi politikát – a gyakorlatban. Ahhoz szükség van arra a képességre, hogy a szándékot valóra tudják váltani. Az imperializmus sokféleképpen megnyilvánulhat, de elsődleges, klasszikus megnyilvánulási formája a területi expanzió. Az orosz, majd a szovjet állam – a képességek birtokában – nem idegenkedett az imperializmusnak ettől a formájától. Geopolitikai adottságai mind a Romanovok, mind pedig a szovjetek államának hasonlóak voltak, filozófiájuk és társadalomszervezési gyakorlatuk viszont jelentősen eltért.

Ennek tükrében érdekes a 19. század utolsó harmadában jelentkező újfajta imperializmuson belül az akkori orosz imperializmus, a különböző expanziós koncepciók (az eurázsiai imperializmus és a pánszlávizmus) elhelyezkedése, illetve kudarcuk és további sorsuk követése, főként a világháborús megpróbáltatások következtében. Vannak ennek – természetesen – az összes többi ekkori, majd későbbi imperializmussal hasonló vonásai. Ezekről is szó lesz, de csupán egy-egy példa erejéig annak függvényében, hogy mennyire lehet egy az orosz történelemben is fellelhető fontos tendenciát alátámasztani, hiszen máskülönben e munka terjedelmi kereteit szétfeszítenénk. A világháború alatt a 19. század óta jelen lévő és 1906 óta a Dumában a pártok által is megjelenített orosz expanziós elképzelésekkel párhuzamosan erősödött meg a narodnyik nihilista hagyománytól nem idegen, a klasszikus imperialista elméleteket elutasító bolsevik irányzat, amelynek a világháborús fronttapasztalatok hatására sikerült uralomra jutnia. Az 1920-as évektől pedig nemzeti(ségi) tartalmakkal telítette (korenyizacija) a szovjet állam politikáját.[3]

Soknemzetiségű ország lévén – mint ahogy majd látni fogjuk – a nemzetiségi kérdés is komoly szerephez jut Moszkva külpolitikai irányvonalának formálásában, mikor nagyobb, mikor kisebb mértékben.[4] Az 1930-as évektől a moszkvai vezetés az orosz nacionalizmus előbb részleges, majd a világháború alatt a demokratikus pánszlávizmussal kiegészülve annak mind teljesebb rehabilitálására kerített sort. E politika bevezető szakaszát szovjet államnacionalizmusnak nevezem.

A Szovjetunió kivételesen jó geostratégiai helyzete, erőltetett iparfejlesztése és óriási szárazföldi hadereje, valamint ideológiájának akkori vonzereje miatt az Egyesült Államokkal szemben már a II. világháború alatt pólust tudott képezni, ami nem egyszerűen nagy-, hanem egy az addigi birodalmi státuszhoz képest is jelentősebb, szuperhatalmi státuszt jelentett a számára.[5]

Fontos bemutatni, hogy ezt 1945 után Moszkva mire használta; mennyiben jelentett 1953-ban a sztálini totalitárius rendszerből a fokozatosan autoritáriussá alakulás változást a nemzetközi politikában. Mint ahogy az sem közömbös, hogy a kelet-európai zóna meghódítása milyen mértékben jelentett erőforrást, illetve mennyiben és mikortól inkább terhet.

A szuperhatalmi lét miatt nem kerülhető meg az Amerikai Egyesült Államokkal való hangsúlyosabb összehasonlítás, mint ahogy annak a bemutatása sem, ahogy ez a státusz a Gorbacsov-időszakban előbb informálisan, majd Jelcin idején formálisan is hogyan szűnt meg. Hiszen a Szovjetunió felbomlásával megszűnt a bipoláris rendszer, Oroszország világhatalomból regionális hatalommá vált, de az oroszországi társadalmi folyamatokból kezdetben nem lehetett megjósolni, hogy – ennek ellenére – vajon nem a birodalmi alternatíva támogatói kerülnek-e mégis esetleg meghatározó pozícióba.

A Putyin-korszakkal beköszöntő nagyhatalmi konszolidáció – amelyet e könyvben a 21. század második évtizedéig követhetünk nyomon – szintén több szakaszra bomlik. Ma már tisztán látjuk, hogy az erőteljesen függött a korábbi fő ellenfél, az Amerikai Egyesült Államok nemzetközi politikájától. Mindemellett fontos hangsúlyozni, hogy az orosz, a szovjet-orosz és a posztszovjet-orosz állam javarészt 20. századi fejlődéstörténetének az elhelyezésével közelebb jutunk ugyan a 19. század utolsó negyedében megjelenő modern imperializmus lényegi vonásainak megismeréséhez, de korántsem állítható, hogy teljes képet kapunk róla, hiszen bár évről évre folyamatosan jelennek meg a feldolgozások és forrásközlemények a korszakról, az archív anyagok jelentős része még az orosz kutatók számára sem maradéktalanul hozzáférhető.[6] Mindezzel csupán azt kívánom érzékeltetni, hogy remélhetőleg e munka hozzájárul egy az eddiginél árnyaltabb kép kialakításához, de messze vagyunk attól, hogy a kérdésről letisztult képünk legyen.

II. térkép. A Szovjetunió európai területei, 1922

Forrás: Gecse (2007): i. m. 213.

I. rész
Az imperializmusviták
aktualitása és tanulságai

Némely kutató szerint „magának a birodalom szónak nincs világosan körvonalazott jelentése, tisztázott és egyezményesen elfogadott szellemi tartalma”.[7]

De próbáljuk meg azért mégis összefoglalni, amit a fogalomról tudunk!

A latin eredetű imperializmus birodalmi gondolkodást, birodalomépítést, az e gyakorlatot szolgáló ideológiát vagy olyan „állampolitikai gyakorlatot” jelent, amely „más országok és népek felett a politikai, gazdasági hatalom, illetve uralom megszerzését és megtartását, a politikai, gazdasági befolyás biztosítását szolgálja”.[8] Ez lexikon szerinti, kifejezetten apolitikus és ugyanakkor rendkívül tág meghatározás.[9] Magyarországon a szélesebb közönség számára hozzáférhető, kifejezetten erről szóló, Stephen Howe jóvoltából megjelent összefoglaló monográfia a következőképpen fogalmaz:

„A birodalom (impérium) olyan nagy kiterjedésű, több népet vagy nemzetet magában tömörítő, összetett politikai egység, amely rendszerint hódítás révén jön létre, és egy domináns központból, valamint alárendelt, gyakran igen távoli perifériákból áll. Az imperializmus azon tevékenységek és magatartásformák összessége, amelyekkel ezeket a nagy kiterjedésű politikai egységeket létrehozzák és fenntartják, de magában foglalja az emberek és országok mások felett gyakorolt uralmának kevésbé nyilvánvaló, közvetettebb formáit is.”[10]

Kereshetnénk további meghatározásokat is, egy biztos, egyikből sem fog hiányozni a „hatalom” vagy az „uralom” mint központi kategória, amely politológiai megközelítésből „az a képesség, hogy szándékaidat és célkitűzéseidet megvalósítsd, lehetőség arra, hogy megtégy dolgokat és képes légy ellenőrizni másokat”.[11]

Amennyiben a hatalomról mint „hatalmi források jelenlétéről” beszélünk, a hatalom konverziója – alapprobléma. Nemcsak azt kell tudni, hogy mennyi forrással rendelkezik valaki, hanem azt is, hogy mennyire tud élni vele, továbbá mennyire képes a hatalmi konverzióra, és hogy milyen forrás szolgál a hatalom alapjául az adott környezetben. A nagyhatalmiság hagyományos ismérve annak háborús képessége.[12] Az angolszász világban a legutóbbi két évtizedben külön tudományág is született, amely a háborús képességből kiindulva azt vizsgálja, miként lehet akár fegyveres eszközök és hadseregek bevetésével, illetve azok híján, puszta fenyegetéssel, illetve diplomáciai nyomásgyakorlással vagy akár kölcsönpolitikával befolyásolni az ellenérdekelt felet vagy feleket.[13] Ezen belül Biddle, Tangredi és Garden például elemzik a földrajzi térben viselt háborúk jellemző vonásait, felhíva a figyelmet a szárazföldi, a tengeri és a légi hadviselés sajátosságaira és korlátaira is.[14] Malcolm R. Davis és Collin S. Grey pedig nemcsak a nukleáris tömegpusztító fegyverek, hanem a vegyi és biológiai fegyverek alkalmazhatóságának korlátait és jövőbeni szerepüket is elemzik.[15]

Az imperializmus mint történelmi kategória

Egyesek szerint ez a modernségtől alapvetően idegen kategória, hiszen már az emberi civilizáció megjelenésekor elterjedt. Samuel Eisenstadt például megalkotta a „hagyományos birodalmak” fogalmát, amelyek nagy kiterjedésű és viszonylag erősen centralizált területeket foglalnak magukban, amelyekben az imperátor személyében és a központi politikai intézményekben megtestesülő centrum önálló politikai egységet képez.[16] Kitüntetett szerepe van itt a Római Birodalomnak, amelynek szimbólumait azok az államok is átvették, amelyek a középkorban örököseinek tartották magukat. A Habsburgok például a Nyugatrómai Birodalom örököseként, a Romanovok pedig a Keletrómai Birodalom utódjaként határozták meg magukat.[17] Ha történetileg tág értelemben használjuk az állam fogalmát, akkor a birodalmak államképződmények, vagyis a birodalom egy különleges állam, amely birodalom központjának állampolitikai intézményrendszere nem azonos a birodalom intézményeivel.[18]

Jegor Gajdar szerint a birodalom nagy kiterjedésű, soknemzetiségű államképződmény, amelyben a hatalmi jogosultságokat a birodalomközpont gyakorolja, a demokratikus intézmények pedig – amennyiben léteznek –, valamint a választójog nem terjed ki a központ által ellenőrzött teljes területre.[19]

Jean-Baptiste Duroselle szerint a birodalmiság és az imperializmus klasszikus megtestesítője a Római Birodalom volt, amelyhez hasonlót csak egyet találunk az újkorban: az Orosz, illetve a Szovjet Birodalmat.[20] Duroselle egyébként megjegyzi, hogy átmenetileg Napóleonnak is sikerült birodalmat alakítania, amelyben a császár elképzelései szerint – Nagy-Britanniával ellentétben – Oroszország annak az egyetemes világbirodalomnak is része lett volna, amely általa az egész kontinenst, vagyis Európát Portugáliától keletre egyesítette volna – méghozzá – nemzeti alapon.[21]

Napóleon vagy a hagyományos orosz imperializmust modernizáló I. Miklós orosz cár[22] idején azonban földgolyónknak voltak még továbbra is olyan részei, amelyek a nagyhatalmak számára megközelíthetetlenek és ismeretlenek. Ilyen szempontból a helyzet a 19. század utolsó negyedében változott meg, amikor az expanzió a történelem során először terjedt ki a Föld utolsó szegletére is.[23]

Paul Kennedy brit történész először 1987-ben megjelent, a gazdasági változásokról és katonai konfliktusokról szóló könyvében, amely 1992-ben magyar fordításban is megjelent, sorra veszi, hogy az 1885 és 1918 közötti időszakban, amikor Európa továbbra is változatlanul a világpolitika fő színterének számított, milyen egyéb tényezők voltak szükségesek ahhoz, hogy egy ország a világ össztermelésében elfoglalt komoly részesedése mellett elsőrendű nagyhatalomnak tudjon számítani. Ezek között a tényezők között ő is kulcsjelentőséget tulajdonít a katonai erőnek, és megállapítja, hogy a katonai potenciál és a tényleges katonai hatalom közé nem tehetünk egyenlőségjelet. Lehet ugyanis egy állam gazdasági óriás, amilyenné például a 19. század második felében az Amerikai Egyesült Államok vált, miközben katonailag törpe maradt, hiszen akkora volt a szárazföldi hadereje, mint egy balkáni országnak. Képes-e egy állam növelni ipari teljesítményét, múlhat tőle független tényezőkön, mint: geopolitikailag hol fekszik, vannak-e vetélytársai, központi vagy periférikus-e az elhelyezkedése a földrajzi térben, mekkora a nemzeti kohézió, és milyennek mondható az állam ellenőrzése a lakosság felett?[24]

A tárgyalt történelmi periódusban Kennedy Olaszország, Németország, Japán és az Amerikai Egyesült Államok nemzetközi befolyása dinamikus növekedésének okaival ugyanúgy foglalkozik, mint Nagy-Britannia, Francia- és Oroszország, illetve Ausztria–Magyarország és az Oszmán Birodalom helyzetének 1885 és 1918 közötti stagnálásával.[25]

Francis Fukuyama pedig 1995-ben megjelent munkájában nemcsak a birodalmakat, hanem az országokat alkotó társadalmak belső szövetének a vizsgálatakor is arra a következtetésre jut, hogy sikerességük és hatalmuk jelentős mértékben függ kultúrájuktól, a társadalmukat átszövő bizalom szintjétől.[26]

A monopolkapitalizmus támogatásával zajló terjeszkedésben az államnak immár kitüntetett szerep jutott, és a helyzet különlegessége, hogy a nagyhatalmiság ettől kezdve Európában birodalmiságot jelentett, maga a birodalomépítés pedig ennek a logikus következménye lett.

Nye könyvében hangsúlyozza, hogy a hatalom forrásai a 20. század második felében lényegesen megváltoztak. Bár a katonai erőnek továbbra is fontos politikai szerepe van, alkalmazása sokkal költségesebb és szűkebb körű, mint korábban volt. Megnőtt a szerepük az úgynevezett „ki nem tapintható” hatalmi forrásoknak: a kultúrának, az ideológiának és az intézményeknek (soft power – puha vagy lágy hatalom), amelyek segítenek a preferenciák kialakításában.[27] Nye meghatározása szerint egyenlőtlen hatalomelosztás esetén szokás hegemóniáról vagy birodalomról beszélni.[28] Az imperializmus pedig az ennek megvalósítását szolgáló politika, illetve gyakorlat.

1. kép. Az Oroszországi Tudományos Akadémia korábbi központi épülete Moszkvában

Forrás: Gecse Géza felvétele

Imperializmuselméletek

Hagyományos birodalmakat a hadviselés iránt elkötelezett társadalmak teremtettek, mert uralkodó osztályuk a háború mesterségének elkötelezettje volt, vagy valamely más hasonló okból. Az európai gyarmatosítást viszont az ipart és kereskedelmet űző nemzetek kezdeményezték, nem pedig egy katonai gépezet. Ráadásul a folyamat anélkül ment végbe, hogy kizárólag e célnak szentelték volna minden erejüket. A hódítást a spanyolok és britek esetében például – legalábbis kezdetben – nem tervezték meg előre, az a gazdasági és technikai fölény gyümölcse volt. Ennek nem mond ellent, hogy a későbbiek során állami, katonai erő is párosult e területfoglalásokhoz.[29]

Ráadásul a 19. század utolsó harmadában-negyedében kibontakozó, az egész földgolyót uralma alá hajtó gyarmatosítás kapitalista viszonyok között az állam jelentős szerepvállalásával zajlott a franciák, az oroszok, a németek, de még az amerikaiak esetében is![30]

Elsőként 1902-ben egy brit tudós, John Hobson elemezte e jelenséget. Ő különböztette meg „az ókorba és a középkorba visszanyúló” birodalmakat a 19. század utolsó harmadában keletkezettektől.[31]

Hobson a brit gyakorlatból vette példáinak többségét, de megállapította, hogy a másik eredményes gyarmatosító, Franciaország esetében sem lehet tagadni, hogy az imperializmus alapvetően „nacionalizmuspótlék”.[32] Foglalkozik a modern imperializmusok gazdaságtanával, kereskedelmi hasznosságával, sőt, potenciális népességlevezető funkciójával is.[33] Ami a nacionalizmus és imperializmus viszonyát illeti, úgy látja, hogy amennyiben a nacionalizmus az imperializmussal összeütközik, várhatóan a nacionalizmus győz.[34] Elemzi az imperializmus politikai jelentőségét, morális és érzelmi összetevőit és térbeli szóródását is. Mivel az imperializmus a tömegekhez a „patriotizmus érzelmileg vonzó alakjában jut el”, ezért ma „fals antagonizmus van a nemzetek között” – állapítja meg, hiszen „látszólag imperializmusok feszülnek egymásnak”.[35] Leninnek annyira megtetszett Hobson könyve, hogy két év múlva lefordította oroszra.[36]

2. kép. Lenin-szobor (az egykori VDNH területén) Moszkvában

Forrás: Gecse Géza felvétele

Mégsem ő, hanem egy könyvét Bécsben 1910-ben megjelentető fiatal osztrák politikus jelenti ki majd először erről az új típusú imperializmusról, hogy rendszer-meghatározottságú, a kapitalizmus legújabb szakaszának „sajátossága” – velejárója. Az illetőt Rudolf Hilferdingnek hívták. Könyvének címe: A finánctőke. Részletesen elemzi a bankok, az ipari és a kereskedelmi tőke kapcsolatát a részvénytársaságokkal, illetve az értéktőzsdék szerepét követően szól a válságok természetének a megváltozásáról. Hilferding kifejti: a finánctőke lényege, hogy az ipari, a kereskedelmi és a banktőke régebbi, elkülönült területei most közös vezetés alá kerültek. Ennek következtében megteremtődött az alapja annak, hogy az egyéni tőkések szabad versenye megszűnjön.[37] Hilferding szerint a tőkeexport előfeltétele is a kapitalizmus gyors terjeszkedésének, és ennek során a tőkés osztályok letérnek a szabadkereskedelem politikájáról. A terjeszkedési politika – szerinte – a finánctőke szolgálatában egyesíti a vagyonnal rendelkezők összes rétegét, amelynek során a védővám és a terjeszkedés az uralkodó osztályok közös követelésévé lett. Meggyőződése, hogy ennek a politikának „háborús bonyodalmakra és ezzel forradalmi viharokra kell vezetnie”, amelyben a munkásosztály nem támogathatja a tőke terjeszkedési politikáját.[38]

Hilferding megállapítja, hogy a „tőke csak imperialista politikát folytathat”, amiből szükségszerűen következik, hogy a „proletárpolitika célja nem lehet a szabad verseny visszaállításának reakcióssá vált eszménye”, hanem csak a konkurencia teljes megszüntetése a kapitalizmus legyőzésével.[39] Hilferding tehát az első, aki az imperializmust kifejezetten az új típusú, a monopóliumok és a finánctőke uralta újfajta kapitalizmus velejárójaként tárgyalta, rendszerspecifikusnak állítva be azt.

Az I. világháború kitörését követően jelenik meg a szintén osztrák szociáldemokrata politikus Karl Kautsky könyve, amelyben, hivatkozva Hilferding művére, Kautsky a nemzetállamok és az imperializmus összefüggéseit taglalta, illetve próbált vonzó jövőképet, célt adni a világháború viszonyai között.[40] Kautsky osztotta Hilferding elképzeléseit a finánctőkés kapitalista imperializmusról, kifejtve, hogy miért van szükség imperialista államra.[41] Vitatkozott viszont azzal a nemzetközi szociáldemokráciában elterjedt nézettel, hogy a „nemzeti elv idejét múlta”, majd ki is fejtette, hogy a demokrácia miért önérték. „Olyan régi, mint az emberiség”, és valójában a proletárság számára életszükséglet, míg a burzsoázia számára nem az.[42] Kautsky már 1915-ben meggyűlölte a világháborús öldöklést, és azt gondolta jó megoldásnak, ha a status quót nem változtatják meg az érintett népek hozzájárulása nélkül.[43] Az imperializmusok fajtáit vizsgálva foglalkozott a kelet-indiai brit uralommal, Afrikával és Kínával is. Milyen impériumokra van a kapitalizmusnak szüksége? – tette fel a kérdést. Nem a nemzetiségi államra, nem a gyarmatbirodalomra, hanem államszövetségre, egy olyanfajta közösségre, mint amilyen az Egyesült Államok.[44] Kautsky már 1914-ben elképzelhetőnek tartotta, hogy a kapitalista államok között együttműködés alakulhat ki a világ piacai felosztásának kérdésében. Ez volt az úgynevezett ultraimperializmus elmélete.[45]

3. kép. Lenin és Sztálin

Forrás: Dehir.hu

Arról, hogy az orosz szociáldemokraták mit gondoltak erről a kérdésről, 1916 legelején lehetett értesülni. Ekkor jelent meg Nyikolaj Buharin Világgazdaság és imperializmus című műve Oroszországban.[46] Buharin nem tett mást, mint Hobson, Hilferding és Kautsky nyomán összefoglalta az imperializmussal kapcsolatos rendszerspecifikusnak látszó vonásokat. Ami a kötet érdekessége, hogy bevezetőjét Lenin írta, aki – Buharinhoz hasonlóan – már ekkor radikálisan bírálta Kautskyt,[47] főként ultraimperializmus-elmélete miatt, és hitet tett amellett, miszerint az igazi megoldás az, ha a finánctőke diktatúráját a forradalmi proletariátus diktatúrája váltja fel.[48] Tekintve, hogy írásának célja a küzdelemre, vagyis a forradalomra való mozgósítás volt, nem lehet az adott miliőtől elvonatkoztatva értékelni. Az igazi szintézis egyébként Az imperializmus mint a kapitalizmus legfelsőbb foka című munkája, amelyet Lenin 1916 tavaszán Zürichben írt, és Petrográdban, 1917. április 26-án jelent meg.[49] Eredeti címében – amint azt Eric Hobsbawm is kiemelte – Lenin az imperializmust a kapitalizmus legújabb fokának, illetve szakaszának nevezte,[50] és ez ténylegesen sokkal pontosabb fogalommeghatározás lenne, hiszen a legfelsőbb fok szintén azt volt hivatott szuggerálni, hogy a következő feladat a szocialista forradalom kivívása. Lenin Hobson és Hilferding nyomán megállapította, hogy az 1873-as válság után a kapitalizmus imperializmussá változott, amelyet a termelés koncentrációja és a monopóliumok, valamint a finánctőke uralma jellemez. A bankoknak itt egészen új szerep jut. Néhány országban óriási tőkefelesleg halmozódott fel, de a tőkekivitel igazán nagy méreteket csak a 20. század elején öltött.[51]

Lenin szerint a világháború e rendszer egyenes következménye volt, hisz most „van a világ először teljesen felosztva, s így ezentúl csak újrafelosztásról lehet szó”.[52] Az imperializmust vagy monopolkapitalizmust, amelyet tőkekoncentráció, a fináncoligarchia uralma és jelentős tőkekivitel jellemez, a szabad verseny korlátozójaként festette le.[53] Erőteljesen bírálta Kautskyt, aki szerint elképzelhető, hogy „a nemzetközi méretekben egyesült finánctőke közösen fogja kizsákmányolni a világot”.[54] A kapitalizmus „élősdiségét és rothadását” Lenin abban vélte felfedezni, hogy lehetőség nyílt a technikai haladás mesterséges feltartóztatására, ugyanakkor elismerte azt is, hogy a „monopólium a kapitalizmusban sem tudja teljesen és igen hosszú időre kiküszöbölni a konkurenciát a világpiacról”.[55] Az imperializmus „élősdi” vagy „rothadó” monopolkapitalizmus, amely átmeneti jelenség, hiszen át kell hogy adja helyét a szocialista forradalomnak.[56]

Viszont több mint 100 év múltán az új típusú imperializmus jellemzőit összefoglaló szintézisek egyik legnagyobb érdeme, hogy rávilágítottak a nacionalizmusok és az új típusú imperializmusok összefüggéseire, többek között felhíva a figyelmet arra, hogy a nacionalizmus erősebb történelemformáló erő, mint az imperializmus, bár van köze az imperializmushoz is. Fontos további erényük, hogy kiemelik: az imperializmus esetében strukturálisan új jelenségről van szó, amely a kapitalizmus fejlődésének velejárója, s ez gazdasági szereplői miatt alapvetően más jellegű, mint a hagyományos birodalmak keretei között kifejlődött korábbi imperializmusok voltak. Ugyanakkor lehet átfedés is, hiszen a modernizálódó hagyományos birodalmak államapparátusa láthat el olyan feladatot, amely megfelel az e birodalmak keretei közötti új rétegek érdekeinek, mintegy kiszolgálva őket.

Hobson nyomán Lenin mutat rá arra, hogy az imperializmus az államon belül csupán bizonyos csoportok érdeke, egyébként a többség számára költséges vállalkozás. Az imperializmusok szükségszerű világháborús végzetéről, illetve a szabad verseny kiküszöböléséről szóló lenini elképzelés propaganda- vagy publicisztikai fordulatnak bizonyult.

Nem bizonyult időtállónak, hogy Hilferding nyomán Lenin is aránytalanul nagy szerepet tulajdonított a tőkekivitelnek, és ebből következően az imperializmust élősdiséggel ruházta fel, bár igaz, hogy az a tárgyalt korszakban extraprofittal járt, de ha a beruházások tekintetében egyensúlyvesztés következett be, akkor a gyarmattartó állam számára az ilyen beruházási politika járhatott végzetes következményekkel.[57] Másrészt pedig a tőkekivitel és tőkebeáramlás aránya egy-egy állam esetében időben is változhat, és nem feltétlenül van direkt összefüggés a tőkekiáramlás, az extraprofit és az „élősdiség” között.[58]

Alec Nove, aki egyike volt azoknak, akik Lenin e művét először tették Nyugaton bírálat tárgyává, helyesen vette észre, hogy Lenin „alábecsülte a tőkerendszer technikai megújulási képességét”,[59] vagyis az imperializmus nem „rothadt”, és nem volt a kapitalizmus „legfelsőbb foka” sem.

Nemcsak Lenin, hanem Hilferding és Hobson, de Kautsky is viszont helyesen érzékelték, hogy egy újfajta gazdaságpolitikai és társadalmi jelenséggel van dolguk, amely abban a formában, ahogyan érzékelték, alapvetően 1945-ig változatlanul érvényesült.[60] A kapitalista államok egymáshoz való viszonya és befolyásgyakorlási módszereik is alapvetően csak 1945 után módosultak, tehát az imperializmus doktrínáját kidolgozó teoretikusoknak alapvetően jó megfigyelőképességük és persze szerencséjük is volt. A két világháború közötti kapitalista államokra is érvényesnek bizonyuló doktrína megfogalmazásakor ugyanakkor ők sem gondoltak arra, hogy e rendszer része lesz a Szovjetunió is, amelynek nagyhatalmi törekvéseit viszont nem a finánctőke jelenlétére lehet visszavezetni.

Fontos hangsúlyozni továbbá azt is, hogy ezeknek az elméleteknek az alapján csak és kizárólag a kapitalista államokat lehet imperialistának nevezni – szocialista vagy kommunista államokat nem. Ha tehát ebből a hilferdingi, lenini megközelítésből vizsgáljuk a világot, egészen biztos, hogy soha sem fog eszünkbe jutni, hogy a Szovjetuniót imperialistának tekintsük. Egyébként a már ekkor a „nyitott kapuk” elvét hirdető, amerikai „szabadkereskedelmi imperializmust” sem könnyű leírni például a lenini fogalomrendszerrel, bár az amerikai Gus Hallnak – az 1970-es években – még az sem okozott gondot, hogy ne csak imperializmussal, hanem fasizmussal is vádolja például a Nixon-kormányzatot.[61]

III. térkép. A Kárpát–Balkán régió nemzetiségi térképe, 1980 körül

Forrás: Gecse (2007): i. m. 320.

4. kép. Kolostor Moszkva belvárosában ma

Forrás: Gecse Géza felvétele

Egyébként az első, a kapitalista világot nemcsak társadalmi rendszerével, hanem elnevezésével is kihívó Szovjetuniót legföljebb szándékai szerint lehetett megalakulásakor imperialistának nevezni, mivel, bár célkitűzései alapján a világforradalmat szerette volna megvalósítani, ám ereje erre kezdetben nem volt. Ennek ellenére az orosz kutatók között is van olyan, aki megalakulásától fogva imperialistának tekinti a Szovjetuniót.[62] De akad olyan is közöttük, aki kifejezetten az expanzió sikeres megvalósításához kötötte a „szovjet imperializmust”,[63] míg megint más, aki ennek ellenére sem tartotta imperialistának a Szovjetuniót.[64]

Ennek kritériumait viszont elvi szinten meghatározni nem könnyű feladat. A főként emigrációban publikáló Abdurahman Avtorhanov bírálta például azokat a nyugati politológusokat, akik úgy gondolták, hogy „a Kreml külpolitikájának alapja a nemzetállami érdek”. Szerinte ugyanis „a szovjet globális stratégia többfaktorú”, amelyek közül néhány állandó és néhány változó. A csecsen származású politológus-történész szerint: „A szovjet imperializmus nem klasszikus imperializmus. Nem nemzetre alapozott”, ezért tud „forradalmi és dinamikus” lenni. Nem annyira gazdasági, sokkal inkább „ideologikus” törekvés. A hagyományos, kapitalista birodalmi törekvésektől eltérően, amelyeket a nyersanyag, a piacszerzés, a munkaerő, illetve a kedvező tőkebefektetési lehetőség vonz, „a szovjet imperializmust az emberek érdeklik, akiket egy meghatározott politikai és ideológiai rendszernek lehet alávetni. Ettől új típusú imperializmus” – fogalmazott Avtorhanov.[65] Szerinte a szovjet külpolitika csupán kivételes esetekben, pontosabban „csak külső agresszió idején felelt meg Oroszország nemzetállami érdekeinek”.[66]

A Szovjetunió esetében tehát nem vagyunk könnyű helyzetben, ha nagyhatalmi törekvéseit, expanzióját – ha úgy tetszik, imperializmusát – mozgatórugói alapján kell jellemeznünk, hiszen katonai költségvetésével még maga a legfelsőbb vezetés sem volt tisztában.[67]

A brit, a francia, a német, vagyis a vezető nyugat-európai imperializmusok mellett az I. világháborút megelőzően az Orosz Birodalom mellett „hagyományos birodalom” volt még az Oszmán Birodalom[68] és az Osztrák–Magyar Monarchia.[69] Igaz, a Habsburg Monarchia 1867-es átalakulásának következtében – mint ahogy Alexander Motyl fogalmaz – „területének jelentős részén megszűnt teljes mértékben birodalminak lenni”, hiszen például a „kiegyezés hozott minőségi változást, amennyiben Budapest bizonyos paritást kapott”, tehát történtek lépések a nemzetállamiság irányába,[70] ám sem az Oszmán, sem a Habsburg Birodalom nem érte meg a II. világháborút, mivel a Párizs környéki békékben területüket a többi győztes nagyhatalom felosztotta. Az orosz példa ettől eltérő, hiszen a Romanovok birodalmának területén – egy sajátos rendszerváltás után – mégiscsak létrejött egy szerkezetében más, de méreteiben hasonló állam, amelynek sikere jelentős részben a világháborús kudarchoz és a klasszikus orosz nacionalizmus, illetve birodalmiság vereségéhez kapcsolódik. A Szovjetunió a monopolkapitalista imperializmus korában, a japánoktól elszenvedett vereség után modernizálódó cári, majd polgári forradalmi Oroszország tagadásaként jön létre, tehát ezért van értelme tisztázni, hogyan viszonyul egymáshoz az orosz birodalmi és nemzettudat, valamint a keletkező szovjet ideológia.

* * *

Az Orosz Birodalom a 16. század óta naponta 80 négyzetkilométernyi területet meghódítva szerezte meg Szibéria és a Távol-Kelet javarészt lakatlan területeit, amelyet tervszerű kolonizációval is igyekezett benépesíteni. Ugyanakkor – érdekes módon – az orosz uralkodók számára mindvégig kitüntetett jelentőséggel mégis az európai expanziós politika bírt. Kezdetben az ortodoxia biztosította az ideológiát az orosz hódításhoz, de a 19. században ez már kevésnek bizonyult.[71]

Az első modern orosz birodalmi doktrínáról,[72] az orosz „pánszlávizmusról” és a többi orosz birodalmi paradigmáról:[73] a „pánorosz izolacionizmusról”, az „eurázsiai imperializmusról” vagy magáról a „szovjet birodalmi gondolatról” a peresztrojka előtt viszonylag keveset olvashattunk.[74]

A történészek a pánszlávizmus fogalmának értelmezésében sem egységesek,[75] az egyszerűség kedvéért én pánszlávizmusként jellemzem azokat a politikai elképzeléseket, amelyek célja Európa szláv szempontok szerinti megszervezése, illetve működtetése.[76]

A pánorosz izolacionizmusról és annak az orosz nacionalizmushoz való viszonyáról is értékes monográfiát köszönhetünk Byrnesnek, aki Pobedonoszcevről írt.[77]

Amerikai életrajzírója, Robert MacMaster Nyikolaj Danyilevszkijt az első modern orosz totalitárius filozófusnak, a bolsevikok szellemi elődjének tartja, és művét elsősorban ezért tekinti korszakalkotó jelentőségűnek.[78] Az eurázsiai iskola követőinek munkáiból – főként Ljubov Siselinának köszönhetően – 2004 decembere óta néhány fejezet magyarul is olvasható.[79]

Ezek az irányzatok az 1904–1905-ben a Japán ellen vívott háború kudarca és az 1905-ös orosz forradalom után a részleges politikai reform útjára lépett cári orosz államban nemcsak kiválóan figyelemmel kísérhetők, hanem abban is segítenek, hogy vizsgálni tudjuk mind a nacionalista, mind a birodalmi politikát; érzékeltetni tudjuk ezek korlátait; továbbá be tudjuk mutatni a bel-, különösen a nemzeti és nemzetiségi politika, illetve a külpolitikai aktivitás összefüggéseit.

A birodalmi misszió és az orosz nacionalizmus, illetve annak az orosz társadalmon belül betöltött szerepéről írt Richard Wortman, a New York-i Columbia Egyetem tanára, aki megállapítja, hogy a kelet-európai népek történetétől eltérően, ahol az idegenek elleni harc jegyében a társadalmat az értelmiség integrálta, Oroszországban ez az államapparátus és az uralkodó orosz mivolta miatt nem volt járható út. Az uralkodók közül I. Miklós viszont a hivatalos népiség, az uralkodó és a nép közvetlen kapcsolatának hangsúlyozásával, a dinasztia mellett az uralkodó szerepének hangsúlyozásával az orosz nemzeti tradíció központi összetevőjévé emelte. Ahogy Wortman fogalmaz, II. Sándor publicistái, Nyikolaj Danyilevszkij és Jurij Szamarin továbbmentek, ők az orosz nép kulcsszerepét nemcsak az Orosz Birodalmon belül, hanem Kelet-Európában is megvalósíthatónak vélték, a cár, a nép és az állam szimbiózisán keresztül! II. Sándor a reformok bevezetésekor úgy gondolta, hogy azok az uralkodó és a nép kapcsolatát fonják szorosra, azonban nem biztosított a társadalom számára még korlátozott lehetőséget sem az állam irányításában, ami elidegenítette törekvéseitől az orosz értelmiséget, amely ettől kezdve a forradalmi megoldás irányában kereste a kibontakozás útját. A liberális Golosz publicistája szerint az orosz állam akkor lesz erős, amennyiben erejét az öntevékeny orosz társadalomból meríti.

5. kép. Az Oroszországi Föderáció Elnökének Levéltára Moszkvában

Forrás: Gecse Géza felvétele

III. Sándor kormányzati intézkedései az egyház és az állami intézmények erejét voltak hivatva növelni, így aztán ezek a fejlődés akadályozóiként jelentek meg, miközben a szocializmus a maga univerzalizmusával – megoldásként. A parlamentarizmus meghonosításával 1905-öt követően változott ugyan a helyzet, majd a III. Dumától kezdődően főként az októbristák az orosz államhatalmon keresztül látták a legkönnyebben megvalósíthatónak az orosz nemzeti törekvéseket. A konzervatív liberális dumaképviselő Pjotr Sztruve nemsokára majd eljut oda, hogy a nemzetet olyan lelki egységnek tekintse, amelyben a nép a nemzeti birodalmi állammal egyesült.

A világháború kezdetén mind a cár, mind a radikális ellenzék mereven szemben állt azzal a vízióval, hogy Oroszország parlamentáris rendszerré alakuljon át, tekintve, hogy magukat látták a nemzeti eszme kizárólagos letéteményeseinek, ami erőteljesen hozzájárult az orosz társadalom 1914-es és későbbi megosztottságához is, amely Oroszország világháborús szereplésére is kihatással volt.[80]

Oroszországban a nemzetiségi kérdés az OSZDMP programjába az önrendelkezési elv meghirdetésén keresztül került be 1903-ban, méghozzá a párt II. kongresszusán. A cél ekkor a nemzetiségeknek az orosz gyarmatosítás alóli felszabadítása volt. [81]

Oroszország mellett a másik soknemzetiségű európai birodalomban, a Habsburg Monarchiában az állam továbbélésének szempontjából volt kulcsjelentősége a nemzetiségi kérdésnek.[82] A századforduló után mind erősebbé és határozottabbá váltak a különböző nemzeti-nemzetiségi mozgalmak, amelyek között számos immár nem a birodalom keretei között képzelte el boldogulását, bár kétségtelen, hogy a különválási törekvések csupán a világháború alatt erősödtek meg. A munkásmozgalom eredetileg tagadta a nemzeti elv fontosságát, viszont az osztrák szociáldemokraták nem tehették meg, hogy a Monarchiában a megerősödő nemzeti-nemzetiségi mozgalmakat a századforduló után ne vegyék észre, és mivel a Habsburgok államát nem kívánták lerombolni, ezért annak keretei között kívántak megoldást találni a kérdés rendezésére.[83] Elképzeléseiknek orosz szempontból is volt jelentősége, hisz különösen az Orosz Birodalom területén élő népek közül számos élénk érdeklődéssel figyelte ezeket a megoldási javaslatokat.[84]

Karl Kautsky a marxisták közül elsőként írta le a nemzetet objektív, kulturális realitásként, amelynek fő ismertetőjegye a nyelv. Kautsky Marxtól és Engelstől eltérően arra a következtetésre jutott, hogy a munkásmozgalom nem tud meglenni nemzeti, nemzetiségi program nélkül. A jogász Karl Renner szintén kiemelkedő szerepet szánt a nemzetnek: a nemzeti élet szervezőjének a szerepét.[85] Otto Bauer pedig a Nemzeti kérdés és a szociáldemokrácia című könyvében (1907) legitimnek ismerte el a nemzeti követeléseket.[86] Bauernak köszönhetjük a következő definíciót: „a nemzet olyan emberek közössége, amelyet természetük hasonló jellege köt össze”. A nemzet sorsa főként a nemzetet alkotó emberek közös történelmétől függ, közös természete pedig főként a nyelvi közösségtől. Otto Bauer – Marxszal és Engelsszel ellentétben – úgy látta, hogy a nemzet nem „átmeneti kategória”, hanem állandó realitás. A szocializmusnak így minden dolgozó számára „nem a nemzet meghaladásának”, hanem „a nemzet megszerzésének a lehetőségét kell biztosítania”. Bauer szerint a „proletár internacionalizmus a nemzetek harmonikus együttműködése”. Mivel a kultúra és a történelmi tudat a nemzet alapvető ismérvei, a megoldás a kulturális autonómia, amely a területi elvet tagadja. A proletár kultúrát és a nemzeti kultúrákat egy közösségben kell elhelyezni, amelyekben a nemzeti lesz a külső, a látható rész.[87]

Sztálin 1913-ban A marxizmus és a nemzetiségi kérdés című művében – Otto Bauerrel és az ausztromarxistákkal vitatkozva – bár a kapitalizmus viszonyai között, tehát „átmeneti kategóriaként” írja le a nemzetet, mégis olyan elemeket emel ki, amelyek annak állandó jellegét bizonyítják. Érdemes idézni: „a nemzet olyan történelmileg kialakult, tartós emberi közösség, amely a nyelv, a terület, a gazdasági élet és lelki alkat kultúrában megtestesülő közösségén alapszik”. A kutatók közül van, aki feltételezi, hogy Lenint pont e munka sarkallta A nemzetek joga az önrendelkezéshez (1914) című munkájának megírására, amelyet aztán számos további tanulmány és cikk követett. Lenin kifejtette, amennyiben nem veszik figyelembe a nemzetiségi kérdést, az alkalmas a munkásmozgalom feldarabolására. Átmeneti időre ezért Lenin hajlandónak bizonyult taktikai együttműködésre a nemzetiségi mozgalmakkal, amelyek erejét elképzelhetőnek tartotta bekapcsolni a munkásosztály küzdelmébe. Annak érdekében, hogy ezt a taktikát megerősítse, szükségét látta elismerni a népek önrendelkezési jogát, az elszakadást és az önálló állam alakítását is beleértve. Az önrendelkezés felajánlásának nemcsak a gyanakvó népek megnyugtatása volt a célja, hanem az uralkodó államnemzet sovinizmusának a megfékezése is.[88]

Vannak történészek, akik szerint az orosz társadalomra nehezen alkalmazhatók a nacionalizmuskutatás eredményei közül azok, amelyek abból indulnak ki, hogy a nemzet a társadalom modernizációjának az eredménye,[89] mivel a modernizáció sokkal inkább lassította, mintsem gyorsította az orosz nemzetté válást.[90] Van igazság Geoffrey Hosking fejtegetésében, aki szerint a szovjet állam képtelen volt politikai közösséget teremteni, sokkal inkább a kommunista párt bírt ilyen közösségteremtő pótlékfunkcióval, a modernizáció szovjet változata pedig – Hosking szerint – akadályozta az orosz nemzetté formálódást. Igaz ugyan, hogy az orosz volt a közvetítő nyelv, a „cement”, de ezt nem az orosz, hanem a szovjet nép megteremtése érdekében használták, amelyben „az oroszok a szovjet államiság hordozói voltak, ám észrevétleneknek kellett maradniuk”. Az orosz messianizmus számára kiváló érvényesülési lehetőségeket biztosított, hogy „terjessze az igazságot”, azonban ez „Oroszország egyfajta sajátos terhe” volt.[91] Azért kell csínján bánnunk ezzel a megfogalmazással, mivel – amint majd látni fogjuk – a Szovjetunión belül az oroszok aránya nem is annyira a párttagságon belül (persze ott is), hanem sokkal inkább a párt- és kormányapparátus berkeiben az 1920-as évektől kezdve folyamatosan emelkedett, a szovjet ideológiát pedig az 1930-as évektől mind nagyobb súllyal alapvetően az orosz nemzeti tradíciók mentén fejlesztették tovább.[92]

A nemzeti integráció, a nemzeti gondolat, a nacionalizmus[93] minden birodalmon belül a birodalmakkal szemben ható centrifugális erővé fejlődött a 19–20. század folyamán.[94] Ezért fontos a birodalmakon belül nemcsak a nemzetiségi kérdést, hanem az uralkodó nemzet nacionalizmusát is tanulmányozni.[95]

Az első, az egész földkerekségre kiterjedő, minden korábbinál nagyobb pusztítási hatékonyságú öldökléssorozat az I. világháború volt, amelyben imperializmusok és nacionalizmusok csaptak össze. Eric Hobsbawm szerint nem annyira az imperializmusok, sokkal inkább a nacionalizmusok hatékonyságáról árulkodik e világégés különleges „eredményessége”.[96] A világháború utáni rendezés – ha ellentmondásoktól hemzsegve is – végül általánosan elfogadottá tette a nemzeti önrendelkezést, az etnikai elvet.[97]

Amennyiben az alávetett, a gyarmati népek tudatállapotát vizsgáljuk, azokban központi, integráló szerepe volt az idegen uralomnak, viszont az Európán kívüli régiókban más az etnikumnak, a vallásnak és a nyelvnek a jelentősége, mint az európai, illetve az észak-amerikai nemzetek életében. Ráadásul a folyamat korántsem tekinthető napjainkban sem lezártnak.[98] Hasonló megállapításokat tehetünk Kína esetében is, ahol nem kellett hozzá 100 év sem, hogy a mandzsu tradícióval kapcsolatos egykori attitűd mára teljesen megváltozzon, hiszen ma már a mandzsu múlt is a kínai nemzettudat része, míg a 20. század elején ez nem így volt.[99]

A 19. század utolsó harmadában-negyedében születő imperializmusok tehát mintegy „kiegészítették” a gyarmattartó országok nacionalizmusát.[100]

E munka további célja, hogy bemutassa az orosz, a szovjet és a posztszovjet-orosz állam, továbbá a keretébe tartozó nemzetek, nemzetiségek nacionalizmusainak szerepét, illetve az állam expanziójára gyakorolt hatásukat.

Ezek közül az első kérdés, hogyan írható le a 19. és 20. század fordulóját követően kialakult orosz kormányzati struktúra, hiszen a Romanovok monarchiája ugyan a múlt öröksége volt, de az 1905-ös kataklizma után az imperializmus viszonyai között változott és változtatott. E tekintetben elfogadható Lenin álláspontja, aki ezt a kérdést a világgazdaságba ágyazottan vizsgálta, és 1907-et követően úgy látta, hogy bár 1905-öt követően a cárizmus egy lépést tett a burzsoá monarchiává fejlődés irányába, de bürokratikus gépezete megőrizte viszonylag független érdekrendszerét a nagybirtokos arisztokráciával, de még inkább a burzsoáziával szemben. Erre Lenin a „bonapartizmus” kifejezést használta,[101] és a modern orosz kapitalizmus fejlődését az imperializmusnak egy „középkorias”,„katonai-bürokratikus” formájaként közelítette meg, amelyben az alapvető ellentmondást egyfelől „a haladó ipari és finánckapitalizmus”, illetve másfelől a „legvadabb falu” törésvonala mentén látta megjelenni.[102]

II. rész
Orosz birodalmi messianizmus
(1905–1917)

Az 1904–1905-ben a japánoktól elszenvedett háborús vereség[103] Oroszországban belpolitikai válsághoz és forradalomhoz vezetett, amelyből II. Miklós cár és környezete liberalizálással, egy kváziparlament, a duma létrehozásával próbált kiutat találni.[104] Ez a politika csökkentette a III. Sándor (1881–1894) idején bevezetett orosz nacionalista kormányzati nyomást, és levegőhöz juttatta a birodalom területén élő nemzetiségek mellett az orosz társadalmat is.

A Szentpétervár-központú állam sajátossága, hogy abban az oroszok nem voltak többségben; csak és kizárólag az ugyancsak szláv és ortodox vallású belaruszokkal és az ukránokkal együtt lehetett őket többségi nemzetnek tekinteni, amit az oroszok úgy „oldottak meg”, hogy nyelvjárásnak tekintették az említett nemzeteket.[105] A legnagyobb, az oroszokkal nem egy vallású szláv nemzettel, a lengyelekkel Lengyelország 18. századi felosztása óta a feszültség szinte állandó volt, aminek következtében ezen a területen az orosz hivatalnokok úgy érezték magukat, mint az ostromlott várban. A különböző orosz pánszláv elképzelések nagyobbik, főként etnocentrikus alapon álló irányzatait vizsgálva megállapítható, hogy a Habsburg Monarchia és az Oszmán Birodalom lerombolása után kialakítandó Kelet- vagy szláv Európa területét pont ezért az oroszok eleve nem kívánták közvetlenül Oroszországhoz csatolni, hanem már a kezdetektől fogva államszövetség létrehozásában gondolkodtak a Romanov-dinasztia egy-egy nagyhercegét emelve a trónra, amelyben Oroszország csupán hegemóniát gyakorolt volna.[106]

A birodalom területén a lengyelekéhez hasonló volt az iszlám népesség száma. Híveit etnikai azonosságtudat is összefűzte, hiszen nagyobbik részük türk etnikumú volt.[107] A pántürk mozgalom viszont a 19. század vége óta egyre népszerűbb lett nemcsak a krími, hanem a volgai, asztrahanyi és kazanyi tatárok, sőt a baskírok, csuvasok, az azeriek, a kazahok, a kirgizek és a türkmének körében is.[108] Ezt azért fontos kiemelni, mivel a 19. század közepétől – a világ összes többi részéhez hasonlóan[109] – ahol a kereszténység olyan helyen próbálta a hitet terjeszteni, ahol a helyiek az iszlámmal már kapcsolatba kerültek, semmi remény nem volt a sikerre.

Az oroszosító politika a Volga-vidéken például ezen bukott el. Amint ugyanis a hatóságok oroszul kezdték terjeszteni az igét, a helyi, többnyire türk népek az iszlám karjaiban kötöttek ki. Ezért a kudarccal szembesülve – az orosz hatóságok végül anyanyelvükre fordítva igyekeztek terjeszteni a Szentírást, vagyis – az eredmény érdekében – legalábbis egyelőre lemondtak a direkt nyelvi oroszosításról.[110] 1906 után az orosz uralkodó és környezete a dumát többször átalakította, és abból a muszlim képviselők jelentős részét sikerrel kiszorította, bár teljesen elhallgattatni mégsem sikerült őket.[111] Mivel főként e türk népek nem a birodalom keretei közötti létszámukkal arányban kaptak hangot, ez feszültséghez vezetett. Orosz állami szempontból különösen azért voltak potenciálisan veszélyesek, mert a pántürk mozgalom megteremtését követően mozgalmuk a szomszédos Oszmán Birodalom részéről rokonszenvre számított. E népek igyekeztek az orosz polgári pártokkal közös hangot találni. Az oroszok ugyanis számarányukhoz képest már megalakulásától, vagyis 1906-tól nagyobb képviselethez, így jelentősebb befolyáshoz jutottak a dumában, mint a többi nép, ahol nemcsak a kadet párt (a liberális alkotmányos demokraták) vagy a narodnyikok utódai, az eszerek, illetve a náluk mérsékeltebb, de szintén a narodnyikok örököseinek számító trudovikok, hanem a konzervatív októbristák, és nemcsak a szociáldemokraták menysevik, hanem hamarosan bolsevik szárnya is megjelent.[112] Sőt, a radikálisan „cárbarát” ultrajobboldali feketeszázas mozgalom képviselői is szerephez jutottak.[113]

Az Orosz Nemzeti Szövetség[114] és a Mihály Arkangyal Szövetsége aktivistái a zsidó tőke ellen, az Orosz Birodalom egységesítése mellett nemcsak a dumában szálltak síkra,[115] hanem a települések utcáin is: antiszemita pogromokat szerveztek, miközben legismertebb képviselőik a finn autonómia eltörléséért és a nemzetiségek beolvasztásáért mozgósítottak.[116] Hiába született azonban meg a finn autonómia felszámolásáról végül a törvény, életbe léptetését a világháború kitörése végül meghiúsította.[117] Finnország így a tárgyalt korszakban akkora autonómiát élvezett, hogy szinte nem is lehetett szorosan véve a birodalom részének tekinteni.[118]

A két jelentős, egymástól lényegesen eltérő irányultságú külpolitikai doktrína közül, vagyis az európai terjeszkedést szorgalmazó pánszlávizmus, illetve az ázsiai misszió mellett kardoskodó eurázsiai imperializmus közül a japánoktól elszenvedett vereség következtében 1906 után a pánszlávizmus erősödött meg. A pánszlávizmuson belül pedig már az 1890-es évek óta külföldi orosz favoritnak a szerbek számítottak,[119] igaz, ekkor velük a pétervári kormányzatoknak nem volt konkrét dolguk.

Szentpétervár számára a legnagyobb gondot az I. világháború kitöréséig a lengyelek okozták,[120] akik az orosz dumában külön frakciót alakítottak. Míg a muszlimok igényeinek teljesítésétől Szentpétervár igyekezett elzárkózni, illetve azokat visszautasítani, a lengyelekkel való kapcsolat normalizálásának fontosságát például legalább az orosz liberálisok megértették. Belátva a „régi pánszlávizmus” lengyelekkel kapcsolatos álláspontjának tarthatatlanságát,[121] a szlávok összefogását hirdető orosz nacionalista mozgalomnak – pont a pánszlávizmus rossz emlékét elkerülendő – a neoszláv nevet adták.[122] Három kongresszusuk volt: 1908-ban Prágában, 1910-ben Szófiában és 1911-ben Belgrádban üléseztek.[123]

Az 1908-as prágai kongresszuson így már a korábbi, 1867-es moszkvai szláv kongresszusról hiányzó lengyelek is ott voltak, akiknek a duma padsoraiban részt vevő vezetője, Roman Dmowski a német expanzióval szemben – a bécsi parlamentben tevékenykedő cseh Kramářhoz hasonlóan – Ausztria–Magyarország és Oroszország összefogásának a szükségességét hangsúlyozta.[124] Sokat rontott a helyzeten – és az ő helyzetükön is – Bosznia-Hercegovina Habsburg Monarchia általi formális annexiója.[125]

6. kép. Az 1877–1878-as orosz–török háború emlékműve Moszkvában (Plevnai emlékműként is ismert)

Forrás: Gecse Géza felvétele

A neoszláv mozgalom egyik motorjának számító Karel Kramář oroszországi barátja az a Vologyimirov tábornok volt, aki az ausztroszláv gondolat nyílt ellenségeként az Osztrák–Magyar Monarchia feleslegességét fennen hirdette.

A neoszláv mozgalom népszerűségét némileg fékezte, hogy Oroszországban 1909-ben a 16 jelentősebb pánszláv egyesületből csak néhány volt a neoszláv irányzat híve, és célkitűzéseiket illetően korántsem voltak egységesnek tekinthetők. A neoszlávok befolyását erősen korlátozta az is, hogy az orosz közvélemény jelentős része és így szervezeteik tagsága nem tudott lengyelellenes érzelmeivel szakítani. A pánszlávizmus neoszlávvá fejlesztésének esélyét továbbá csökkentette az is, hogy sem a belaruszok, de főként az ukránok, nem tudtak azonosulni vele.[126]

Mint ahogy az sem használt a pánszlávizmus közkedveltségének, hogy Galíciában és Kárpátalján az orosz kormánykörök az ott élő görögkatolikus (ruszin vagy ukrán) keleti szláv lakosságot az ortodoxia híveivé igyekeztek téríteni, és az itt élő népesség orosz mivoltát hangsúlyozták.[127] Bobrinszkij mint jobboldali dumaképviselő szabadon járt-kelt Galíciában és Kárpátalján, ráadásul anyagiakat nem kímélve ortodox térítő papokkal látta el a Monarchia területeit, amit főként amerikai ruszin hívők adományait felhasználva tudott finanszírozni.[128] Bobrinszkij tevékenységével a Monarchia tisztségviselői tisztában voltak, mégsem jártak el a kellő határozottsággal vele, és ez alól nem számítottak kivételnek a magyar hatóságok sem.[129]

Az orosz történészek közül van, aki úgy látja, ez sajátos válasz volt a Monarchia Galíciában követett politikájának, amely az ukrán kultúrát igyekezett támogatni, hiszen az Orosz Birodalom területén erre nem volt lehetőség. Az oroszok az ukránokról azt állítva, hogy ők oroszok, tulajdonképpen erre reagáltak.[130]

* * *

A Balkán-félszigeten ezt követően két háború is lezajlott. Az elsőt az orosz külpolitika tekinthette sikernek, hiszen annak alapját az a balkáni blokk képezte, amely Oroszország támogatásával jött létre. 1912. március 13-án léptek szövetségre a szerbek és a bolgárok, ezt követően a szerbek és a görögök, majd hamarosan Montenegró is csatlakozott. Az 1912 decemberében a törökök vereségével végződött háborút 1913 májusában sikerült békével lezárni.[131] A zsákmányon – főként Macedónián – való osztozkodás azonban Szerbia és Bulgária között előbb éles vitához, majd a Szerbia elleni, 1913. június 27-i bolgár támadáshoz vezetett. A szerbek ekkor Bulgária ellen nemcsak a nem szláv románokkal, hanem az „ősi ellenséggel”, vagyis a törökkel is szövetségre léptek.[132] Az 1913. augusztus 10-i bukaresti béke következményeként Szerbia és Görögország megmaradt „antantorientáltnak”, míg Bulgária nem. Az orosz vezetés és a cseh pártok között viszont e balkáni háborúk hatására tovább szilárdultak a kapcsolatok.[133] Szergej Szazonovot 1910-ben nevezték ki orosz külügyminiszterré,[134] aki Ausztria–Magyarország ellen ekkor még sikertelenül próbálta szövetségre bírni a balkáni államokat és a Portát.[135] Az 1914. június 28-i szarajevói merénylet után az orosz jobboldalon a radikálisok nem lelkesedtek a németekkel való összecsapásért, míg (főként) a liberálisoknak sikerült az orosz társadalom nagyobbik részét – beleértve magát II. Miklóst is – háborúpártivá hangolniuk.

7. kép. Szergej Szazonov

Forrás: Wikimedia Commons

Oroszországban ekkor csak két jelentős jobboldali politikus volt, akit nem ragadott magával a háborús hév. Mind Szergej Witte, mind Pjotr Durnovo II. Miklós korábbi, 1905-ös forradalom utáni kormányában töltöttek be fontos miniszteri posztokat.[136] Durnovo 1914. februári memorandumában[137] arra hívta fel II. Miklós figyelmét, hogy Oroszország számára nemcsak az orosz csapatok veresége lenne katasztrofális, hanem a győzelmük is. Vereség esetén forradalomra, míg győzelem esetén a lengyel és ukrán népességű területgyarapodás következtében távlatilag csak a lengyel és az ukrán szeparatizmus erősödésére lehetne számítani. Következtetése: ebben az irányban értelmetlen az expanzió.[138] Szinte szóról szóra megegyezett ez azzal, amit a lengyelkérdés kapcsán – néhány évtizeddel korábban – Bismarck gondolt.[139]

A politikai vezetés nem volt tisztában a mozgósítás logikájával sem Németországban, sem Oroszországban. Az idősebb Moltke[140] korábbi elképzeléseitől eltérően Schlieffen a kétfrontos védekezés helyett nyugaton gyorsan és nagy erőkkel kívánt eredményt elérni, miközben keleten csupán védekezett volna, majd a győzelem kivívása után a keleti fronton kívánt csapást mérni. Mindehhez totális mozgósításra volt szükség. Az orosz vezérkari főnök, Nyikolaj Obrucsev 1892-es terve sem különbözött a totális mozgósítás tekintetében a németek új mozgósítási tervétől, ráadásul az oroszok tervének szerves része volt, hogy az Osztrák–Magyar Monarchiát Németországgal egyszerre kell megtámadni.[141]

Az I. világháború végül a Monarchia Szerbiának küldött hadüzenetével 1914. július 28-án kezdődött meg. A nagyhatalmak közül[142] egyébként ekkor csak Oroszország, s így a Szergej Szazonov[143] által is képviselt németellenes irányzat volt az, amely nem csinált titkot abból, hogy az Osztrák–Magyar Monarchia megsemmisítésére tör.[144] Igaz, béketervében 1914. szeptember 14-én Szazonov egy trialista, Ausztriából, Csehszlovákiából és Magyarországból álló Habsburg Monarchiát vázolt fel.[145]

Oroszországnak szövetségeseivel, Nagy-Britanniával és Franciaországgal 1915 márciusában sikerült hivatalosan is elfogadtatnia az úgynevezett Konstantinápoly-egyezményt. Ennek értelmében az antant győzelme esetén Oroszország megkapta volna Konstantinápolyt, a Boszporusz nyugati partvidékét, a Dardanellákat és Dél-Trákia egy sávját. Bár a hadicélokat ennél konkrétabban nem pontosították, nyilvánvaló volt, hogy Oroszországnak Ausztria–Magyarország és Németország területeiből is jutott volna.[146]

Paradox, hogy a Konstantinápollyal kapcsolatos orosz igények valóra váltása érdekében az oroszok a világháború előtt nem tettek komoly lépéseket.[147]

Az Orosz Birodalomban a háború alatt az államhatalom rendkívüli intézkedéseket vezetett be a saját idegen nyelvű, nemzetiségi állampolgáraival, illetve más, ellenségesnek számító országok állampolgáraival szemben, és ez részben folytatása volt a korábbi politikának. De ha az 1915-ben meghozott vagyonelkobzási intézkedéseket vizsgáljuk, akkor volt bennük új elem is. Az Orosz Birodalom állampolgárai közül a németeket, lengyeleket, zsidókat sújtották ezek az intézkedések, de a birodalommal hadban álló országok állampolgárainak a vagyonára is kiterjedt, beleértve a földbirtokot is.[148]

Jellemző egyébként, hogy a központi hatalmak hadifoglyait a cári orosz hatóságok – nyugodtan fogalmazhatunk akár úgy is – pánszláv alapon megkülönböztették. Ennek megfelelően voltak a „jó ellenségek” és a „rossz ellenségek”. Jónak számítottak például az Osztrák–Magyar Monarchia szláv nemzetiségű hadifoglyai közül az ortodox vallásúak, továbbá a csehek, szlovákok és a görögkatolikus ruszinok (vagy „oroszok”), míg rossz ellenségnek a németek, a lengyelek és a magyarok.[149]

* * *

Kormányzati szinten, az orosz államapparátus szerkezetét tekintve is következtek be változások a világháború folyamán. 1916 nyarán Szentpéterváron felállították a Külügyminisztérium I. Politikai Osztályának Szláv Irodáját, amelynek feladata a békeelőkészítő munkálatok során a „szláv szempontok összehangolása és érvényre juttatása” volt.[150]

A világháború menete azonban nem látszott igazolni az orosz reményeket, hiszen végül 1916 és 1917 között nem Oroszországnak, hanem a központi hatalmaknak sikerült ellenőrzésük alá vonniuk a köztes európai térség[151] területeit.

Ami a duma pártjait illeti, a kadetek az októbristákkal, a centristákkal és a mérsékelt jobboldaliakkal 1915 augusztusában a cári politikával szemben Progresszív Blokkot alakítottak, mire a cár berekesztette a duma ülését.

1916 nyarán Bruszilov tábornok hatalmas offenzívája ugyan sikeres volt, de óriási veszteségekkel járt.[152] Oroszország a háborúba belerokkant, ezért a cár udvarában az az irányzat erősödött meg, amely a Németországgal való különbéke megkötésének a híve volt. Ezzel magyarázható az antantbarát Szazonov nyári felmentése, ám az, hogy a központi hatalmak 1916 novemberében végül bejelentették az önálló Lengyelország megalakítását,[153] megnehezítette az orosz kormány helyzetét.[154]

Az orosz front mérlege (1914–1917)

Bár területét tekintve az Osztrák–Magyar Monarchia Európa második legnagyobb állama volt, Oroszország népessége több mint háromszor akkora volt, mint a Monarchiáé.

A háborúzó felek már 1914-ben rájöttek, hogy a frontokon az eredetileg támadófegyvernek kifejlesztett géppuska alapvetően a védelmet erősíti. Vele szemben a fellépés reménytelennek bizonyult. A frontokon ennek megfelelően állóháború alakult ki és – az 1914-es évet leszámítva – az orosz csapatok géppuskaállománya például 1916-ra előfordult, hogy a Monarchiáénak a duplája is lehetett. Ami a Mannlicher és a Muhin puskákat illeti, ezek nagyjából azonos kategóriájúak voltak. Míg az orosz délnyugati frontot 1916-ra sikerült teljes mértékben jó fegyverekkel ellátni, addig az orosz északi és az orosz nyugati front hiányt szenvedett belőlük, ami azt jelenti, hogy az orosz katonák 10%-ának nem volt mivel lőnie! Ráadásul a különböző orosz csapategységeknek nem egyszer japán és amerikai lőfegyverük volt. Sőt, a délnyugati fronton teljes hadtestek, például a 32. hadtest teljes egészében zsákmányolt Mannlicher puskákkal volt felszerelve. Ami pedig a lovasságot illeti, rövidesen kiderült, hogy a huszárság mint fegyvernem a lövészárok-háborúban bevethetetlen. Ha az osztrák–magyar hadsereggel hasonlítjuk össze az oroszt, fel fog tűnni, hogy az osztrák–magyar hadseregben 1914 őszétől kezdve a lovasságot lövészárkokba vonják vissza, ahol mintegy „eldugják” őket, és a lovas katonák a továbbiakban gyalogosokként harcolnak tovább. Ennek eredményeként a lovasság gyalogsággá „változott át”. A háborúban így az Osztrák–Magyar Monarchia hadseregéből eltűntek a lovas egységek, így amennyiben a Monarchiának szüksége volt lovas egységekre, a németektől kért ilyen alakulatokat.

Miközben az osztrák hadvezetés 1914 végén már lövészárkokba rendeli vissza megmaradt lovasságát, az oroszoknál csupán néhány ezredes csak elvétve lesz képes rávenni a kozákokat arra, hogy szálljanak le a lóról, és bújjanak lövészárokba. A már említett Licsickijnek, a 9. hadsereg parancsnokának például ez kivételesen sikerült. Ő lesz majd az, aki Bukovinában 1917 nyarán a hadműveleteket vezeti. Az esetek többségében azonban az orosz lovasság a front mögött, a hátországban állomásozott, ami azt is jelentette, hogy őket élelmezni kellett, miközben kevés hasznukat lehetett venni a harcokban. A képzettsége szerint szintén lovassági tábornok Bruszilov például 1916 decemberében eljut majd oda, hogy a vezérkar tanácskozásán egyenesen a lovassági fegyvernem felszámolását javasolja, továbbá alá kívánja őket rendelni a hadtestparancsnokságoknak. Vagyis hiába volt a cári hadsereg lovassága kiváló, ha a hadműveletekben nem tudták megfelelően használni őket.

A Habsburg Monarchiának voltak olyan fegyverei, amilyenekkel nemhogy az oroszok, de a németek sem rendelkeztek. Ilyennek számít a 10 cm-es tarack, amely a harctéren a hasonló német taracknál is jobban „vizsgázott”, miként az 1915-re továbbfejlesztett változata is. Kifejezetten ennek köszönhető, hogy 1916 őszén a központi hatalmak csapatai felül tudtak kerekedni az oroszok felett a keleti fronton. A későbbi császár és magyar uralkodóként majd IV. Károly király, aki ekkor még csupán trónörökös, de az ő vezetése alatt a Monarchia csapatai 50%-ban ezzel voltak felfegyverezve. A másik olyan fegyver, amely bizonyította rátermettségét, a 15 cm-es átmérőjű nehéztüzérségi ágyú, hogy a Skoda 30,5 cm-es tarackjáról ne is beszéljünk! Ezek mind kiválónak bizonyultak, és felülmúlták a hasonló német fegyvereket. Sőt, jobbak voltak a franciák, britek és olaszok fegyvereinél is. Ha az aknavetőkre gondolunk, a Monarchia hadseregében több volt belőlük, mint a németben. Az 1916-os év végén például egy hadosztályban a németeknél 12–15 aknavető volt, míg az OMM csapatainál 20–40, sőt, néha ennél is több, 1917-re pedig volt, hogy elérte a 100-at is! Légaknavetője pedig a világon senkinek sem volt akkor a Monarchiát leszámítva. Ezek mellett a gyalogság kézigránátokkal való felszereltsége volt még az, amely technológiai szempontból biztosította a Monarchia fölényét az ellenség felett az orosz fronton.[155]

Kevéssé tudatosult a magyar közvéleményben az a tény, hogy a Monarchia első vezérkari főnöke, Franz Conrad von Hötzendorf idején, 1914 nyara és 1916 ősze között az Osztrák–Magyar Monarchia hősi halottainak a száma 1,1 millió, míg Arz vezérezredes kinevezését követően, az utolsó bő másfél évben összesen 100 ezer fő volt.[156] Ez arról árulkodik, hogy az első másfél év alatt a Monarchia vezetése rájött, miként kell kímélni az élő erőt,[157] aminek azért nagy a jelentősége, mert az oroszok például erre a felismerésre nem jutottak el, ami nem kis mértékben járult hozzá I. világháborús kudarcukhoz.

* * *

Amikor a duma ülését II. Miklós 1916. november 1-jére összehívta, kiderült, hogy az orosz politikai élet szereplőinek túlnyomó többsége – az ország kimerülése ellenére – továbbra is a végső győzelemig kívánja folytatni a háborút.[158]

Stürmer miniszterelnököt németbérencséggel vádolták, ami II. Miklós különbékekötési szándéka bukásának egyik előidézője lett. Közben 1916 decemberében a cár felesége felett komoly befolyást szerzett Raszputyin elleni gyilkosság[159] az udvarban uralkodó állapotok tarthatatlanságáról azokat is meggyőzte, akiknek erről addig kétségeik lettek volna. Ilyen előzmények után az 1917-es februári forradalom kitörése a végzet beteljesítéseként hozzájárult ahhoz, hogy a cár – komoly ellenkezés nélkül – mondott le a hatalomról. Az Oroszországban kormányt alakító liberálisok, októbristák és eszerek 1917 márciusában a lengyelek számára autonómiát[160] biztosítottak, a finnek alkotmányát pedig jóváhagyták. A Lvov-kormány álláspontja szerint orosz részről a cárizmus megbuktatása és a forradalom győzelme után a háború „elvesztette imperialista jellegét, és forradalmi honvédő küzdelemmé változott”. Továbbra is tehát a háború győzelmes befejezése érdekében igyekeztek mozgósítani a társadalmat. Az Ideiglenes Kormány mellett azonban a forradalom során szerte az országban – és így a fővárosban is – szovjetek, azaz tanácsok alakultak. Kettős hatalom jött létre. A tanácsok – a kormánnyal ellentétben – nem voltak háborúpártiak. A fővárosban a tömeghangulatot a legmarkánsabban a Pétervári Városi Tanács, a Petrszovjet fejezte ki, amelynek több nézeteltérése keletkezett az Ideiglenes Kormánnyal. A háborúellenes hangulat annyira felerősödött, hogy a még 1917. április 26-án is a végső győzelemig harcolni kívánó Pavel Miljukov külügyminiszter a hadügyminiszter Alekszandr Gucskovval együtt – a tömegtüntetések hatására – 1917. május elején lemondott posztjáról. Az egyetlen, aki következetesen az azonnali békekötés programját vallotta – a Pétervárra emigrációból 1917 áprilisában hazatérő Vlagyimir Iljics Lenin volt. 1914-ben megfogalmazott programja semmit sem változott: „az imperialista háborút polgárháborúvá kell változtatni”.[161] Lenin megfogalmazta a „minden hatalmat a szovjeteknek” jelszót is, ami az Ideiglenes Kormány erőszakmentes megdöntését sugallta.

* * *

Már korábban utaltam rá, hogy a cári orosz hatóságok megkülönböztették a „jó ellenséget” a „rossz ellenségtől”. Ennek a politikának, na meg a cseh emigráció élénk tevékenységének köszönhető, hogy a cári kormány már 1916-ban engedélyt adott egy cseh brigád létrehozására az Osztrák–Magyar Monarchia hadifoglyaiból, és az 1917-es februári forradalom után az Ideiglenes Kormány a cseh vezetőkkel folytatott tárgyalás eredményeként 1917. július 24-én Oroszország területén egy cseh hadtest felállítását engedélyezte.[162]

8. kép. Edvard Beneš

Forrás: Gecse (2007): i. m. 219.

* * *

Georgij Lvov a pétervári tömegtüntetéseket követően az eszerek bevonásával, „szocialista koalíció” létrehozásával igyekezett stabilizálni az Ideiglenes Kormányt. Amikor úgy érezte, hogy ez sikerült, külpolitikai sikerekkel is alá kívánta támasztani törekvését. Ebben a had- és tengerészeti miniszterré tett Kerenszkijben jó partnerre talált, aki 1917 júniusában[163] Bruszilov tábornokot egy újabb offenzíva megindítására utasította. Az akció viszont csúfos kudarccal végződött, ami a Lvov-kormány 1917. július 7-i bukásához,[164] majd egynemű eszer kormány alakításához vezetett,[165] amelynek élére a hadügyminiszteri posztot továbbra is magának megtartó Alekszandr Kerenszkij került.[166]

A Bruszilovot követően katonai főparancsnokká kinevezett Lavr Georgijevics Kornyilov 1917 szeptemberében megtagadta az engedelmességet Kerenszkijnek. A történet Kornyilov-puccsként vonult be a történelemkönyvekbe, bár az újabb kutatások szerint Kornyilov valójában nem jelentett komoly veszélyt senkire. Kerenszkij Kornyilovot börtönbe záratta, és a hadsereg-főparancsnoki posztot megtartotta magának.[167]

Kerenszkij a halálbüntetés visszaállításával igyekezett a katonaságnál a fegyelmet helyreállítani, ám a Kornyilov-puccs leverése után a tekintélye a korábbi töredékére zsugorodott.

Az 1917 márciusa utáni orosz polgári koalíciós kormányok egyike sem volt hajlandó arra, hogy lemondjon az „orosz nemzeti érdek” képviseletéről.[168] Az állandóan növekvő háborús kimerültségnek viszont döntő szerepe volt abban, hogy 1917 novemberében a mindvégig következetesen a háború ellen agitáló, a nemzeti érdeket hazugságnak minősítő bolsevikok szerezzék meg a hatalmat.

Ma már tudjuk, hogy miközben az orosz fővárosban, Petrográdban, a bolsevikok hatalomátvétele 1917. október 25-én szinte zökkenőmentesnek volt mondható,[169] addig a másik „fővárosban”, Moszkvában csupán a Kreml birtokba vétele 300 ember életét követelte.[170]

Amennyiben a külföld hozzáállását vizsgáljuk, megállapítható, hogy az Ideiglenes Kormányt Oroszország szövetségesei 1917 tavaszán szinte azonnal elismerték. Ráadásul a nagykövetségeik mellett katonai misszióik is voltak az ország területén. Közülük is kitüntetett szerepet játszott a franciáké, akiknek pontos képük volt mindarról, ami Oroszországban történt. Ez nem is csoda, hiszen a cár birodalmának kiemelkedő hitelezői ők voltak, így sokat veszítettek volna Oroszország háborúból való kiválásával. Nem véletlen tehát, hogy nemcsak Franciaország, hanem a szövetségesek is szinte azonnal elismerték az Ideiglenes Kormányt, mivel a hadműveletek folytatására ez az orosz vezetés tűnt komoly garanciának.[171]

A bolsevik hatalomátvétel után azonban a szövetségesek közül viszont senkinek sem jutott eszébe, hogy a bolsevikokat elismerje. Az orosz kommunisták hatalomátvételt követő első rendelete ugyanis a békéről[172] szólt! A dekrétum kihirdetése után birodalmipolitika-ellenességüket azzal is kifejezték, hogy nyilvánosságra hozták a korábbi orosz kormányok titkos szerződéseit, így az 1915 tavaszán az Oszmán Birodalom területének felosztásáról kötött brit–orosz egyezményt is, amelynek értelmében Konstantinápolyt és a tengerszorosokat Oroszország kapta volna meg.

Leninék Oroszország addigi szövetségeseit, az antanthatalmakat azonnal felszólították, hogy kezdjenek közösen béketárgyalásokat az annexiók és hadisarc nélküli békéről. Az Orosz Birodalom és az Ideiglenes Kormány egykori szövetségesei azonban abban reménykedtek, hogy a bolsevikok hatalma csupán átmeneti, ezért nem kívánták őket elismerni, és egy petrográdi konferencián valamennyien a hallgatás politikája mellett kötelezték el magukat. Az eseményen, amelyet a brit követség orosz fővárosban lévő épületében rendeztek 1917. november 22-én, részt vett az Amerikai Egyesült Államok, Nagy-Britannia, Franciaország, Olaszország, illetve Belgium mellett Szerbia, Japán, Brazília, Románia, Portugália, Kína és Görögország nagykövete is. Az első három állam kormánya ennek megfelelően továbbra is kapcsolatot tartott fenn a már leváltott Nyikolaj Duhonyin tábornokkal.[173]

Leninék viszont közben nemcsak rádióüzenetben adták közre az új szovjet vezetés álláspontját, hanem a Népbiztosok Tanácsa már két nappal korábban, 1917. november 20-án utasította is Duhonyint a fegyverszüneti tárgyalások megkezdésére. Mivel ő ennek vonakodott eleget tenni, azonnal leváltották, és a helyére Nyikolaj Vasziljevics Krilenkót nevezték ki. A szövetségesek persze Duhonyinnak is a tudomására hozták november 23-án, hogy az Oroszországgal kötött korábbi egyezmények, vagyis a szövetségesi kötelezettségek betartását továbbra is elvárják. Duhonyin ezt továbbította a csapattestek felé, de nem járt jól azzal, hogy a szövetségesek megbíztak benne: 1917. december 3-án a mogiljovi főhadiszállásra érkező matrózok meggyilkolták.[174]

1917. november 25–27-én Oroszországban nemzetgyűlési választásokat tartottak.[175]

A breszt-litovszki béke (1918)

1917. november 21-én Trockij külügyi népbiztos jegyzéket küldött az Amerikai Egyesült Államok, Nagy-Britannia, Franciaország, Olaszország, Szerbia és Belgium nagykövetének, amelyhez csatolta a békedekrétum szövegét, és kérte, hogy tekintsék azt formális javaslatnak a béketárgyalások megkezdéséhez. A bolsevik vezetés két nappal később a semleges államok képviselőit is arra kérte, hogy juttassák el a béketárgyalások megkezdésével kapcsolatos javaslatukat az ellenséges országok kormányaihoz is.[176]

Sajátos módon, végül épp az a német vezetés mutatott fogadókészséget a bolsevikok javaslatára, amely az év folyamán egész addig kifejezetten merev álláspontra helyezkedett a kérdésben. A németek alapvetően azért fogadták el néhány órán belül a szovjet javaslatot, mert a kétfrontos háború megszűnése – és ily módon a keleti fronton aratott győzedelmes béke – után a nyugatiak elleni döntő csapásra, majd azt követően ott is a békéhez vezető sikerre számítottak.[177]

Így aztán 1917. december 3-án meg is indulhattak a fegyverszüneti tárgyalások a németek keleti fronti főhadiszállásán, a belorussziai Breszt-Litovszkban. A szovjet küldöttséget Adolf Abramovics Joffe vezette, de az ismertebb bolsevik vezetők közül jelen volt például Lev Boriszovics Kamenyev is; a baloldali eszer képviselőkön kívül szovjet katonai szakértők szintén tagjai voltak a delegációnak. Az ideiglenes fegyvernyugvási egyezmény aláírását követően hazatértek Petrográdba, és a béketárgyalások első, 1917. december 22. és 27. közötti szakaszára ugyanott, Breszt-Litovszkban kerülhetett sor.

Erre azt követően, 1917. december 18-án a bolsevik kormány elismerte Finnország függetlenségét – a Szovnarkom[178] egy dekrétumban hozta ezt nyilvánosságra –, míg Lengyelország esetében ilyen elismerésre nem került sor.

A németek „annexiók és hadisarc nélküli” békéje azt jelentette, hogy Oroszország kiüríti Finnországot, Észtországot, Livóniát, Moldvát, Kelet-Galíciát és Örményországot. Pénzbeli jóvátételt valóban nem kértek, és készek voltak szövetségre lépni az országgal. Még a béketárgyalások megkezdése előtt megérkeztek az (ukrán) Központi Rada[179] képviselői, akik azt hangsúlyozták, hogy a bolsevikok tárgyalhatnak ugyan Moszkva vagy Pétervár nevében, ám arra nincsenek feljogosítva, hogy az egész Orosz Birodalom – így Ukrajna – képviseletében is beszéljenek.[180]

A központi hatalmaknak az ukránok felajánlkozása olyan szempontból is „jól jött”, hogy úgy gondolták, azzal a szovjet küldöttségre[181] és az azt már hamarosan külügyi népbiztosként vezető Lev Trockijra[182] is nyomást lehet gyakorolni.[183]

Trockij a tárgyalások színhelyére érkezését megelőzően, 1917. december 30-án felhívást tett közzé, amelyben a szövetséges országok figyelmét arra hívta fel, hogy azért szakították meg a breszt-litovszki tárgyalásokat, hogy lehetőséget adjanak nekik is a csatlakozásra. A külügyi népbiztosnak nem volt tudomása arról, hogy jó egy héttel korábban, 1917. december 22-én az antant katonai tanácsa Párizsban egy memorandumot fogadott el, amelyben az Ukrajnával, a kozákokkal, Finnországgal, Szibériával és a Kaukázussal való kapcsolat fenntartásának és anyagi eszközökkel való ellátásuknak a fontosságát mondták ki.[184]

A britek és a franciák tehát támogatásukról biztosították Oroszország területén mindazokat, akik a németek elleni harcot választották. Érdekes módon Thomas Woodrow Wilson amerikai elnök is úgy fogalmazta meg 1918. január 8-án a maga 14 pontját, hogy az kellően homályos maradjon ahhoz, hogy a szovjet kormány ismét csatlakozhasson a háborúhoz.[185]

1917. december 30-án a Népbiztosok Tanácsa javasolta Finnország függetlenségének az elismerését, amit másnap be is jelentettek.[186] Az 1918. január elején Breszt-Litovszkban megindult tárgyalásokon Trockij sem kifogásolta az (ukrán) Központi Rada képviselőjének a jelenlétét, ami akkor az ukrán függetlenség szovjet részről történő hallgatólagos elismerését jelentette.[187]

Ez a szovjet-orosz politika a breszt-litovszki tárgyalások második szakaszában, 1918. január 9-ét követően sem változott meg, bár az Ukrán Szovjetek Központi Végrehajtó Bizottsága már 1918. január 12-én elhatározta, hogy szintén küld képviselőket az egyeztetésekre.

A szovjet kormány és a központi hatalmak közötti tárgyalások részévé vált tehát az ukrán ügy, ily módon az egyfajta lépcsőfoknak tekinthető Ukrajna függetlenedésének az útján – még akkor is, ha a Központi Rada hatalmát odahaza éppen azokban a napokban tették kérdésessé a helyi szovjetek.

Hasonló helyzet volt kialakulófélben Finnországban is. 1918. január 15-én ugyanis itt a Vörös Hadsereg támogatását élvező államcsíny megteremtette a Finnországi Szocialista Dolgozók Köztársaságát. Az országban ezért polgárháború alakult ki, amelynek leveréséhez Mannerheim tábornok német csapatokat is igénybe vett.[188]

A breszt-litovszki tárgyalások során 1918. január 18-án kiderült, hogy jelentős számú belorusz, illetve ukrán népesség által lakott, valamint nagyobb balti térségi terület, összesen több mint 150 ezer négyzetkilométer került volna a németek kezébe, ráadásul a fennhatóságuk alatt maradt volna a Kongresszusi Lengyelország, Litvánia és Lettország egy része is. Így január 19-én az egyeztetések ismét félbeszakadtak. Trockij a tárgyalások vezetésével Joffét bízta meg, amelyekhez január 21-én már a Harkovban megalakult bolsevik rada két képviselője is csatlakozhatott – igaz, nem alkottak külön delegációt, hanem a szovjet küldöttséget egészítették ki.[189]

A breszti tárgyalások odahaza a bolsevik párton belül és a baloldali eszerek között is komoly nézeteltérést generáltak. Ekkor vetődött fel először, mégpedig rendkívüli élességgel, hogy lehetséges-e a szocializmusnak kapitalista környezetben a világ egyetlen országában győznie.[190]

Az 1918. január 31-i breszti tárgyalások során kiderült, hogy a központi hatalmak hajlandók a radával önálló államként tárgyalni – annak ellenére, hogy Trockij szerint Ukrajna többé már nincs annak kezében. Ezt hangsúlyozta a szovjet külügyi népbiztos 1918. február 7-én is, amikor ezzel indokolta, hogy miért nem egyezhet bele abba, hogy a németek békét kössenek Ukrajnával. Erre Czernin felhívta Trockij figyelmét arra, hogy a békeszerződés aláírásának elmulasztása esetén a háború újra fog kezdődni.

Mindeközben viszont a radával folytatott tárgyalásokon a központi hatalmak meg tudtak állapodni Ukrajnával – még gabonaszállításokról is.[191]

1918. február 10-én végül Trockij hivatalosan is bejelentette, hogy a szovjetek kilépnek a háborúból, de nem írják alá a békeszerződést.[192]

Az 1918. február 13-án Berlinben tartott tanácskozáson döntés született arról, hogy legkésőbb február 18-ig segítségkérésnek kell érkeznie az ukránoktól Németországhoz, hiszen a britek politikai veszélyt jelentenek. A Központi Rada segélykérő felhívásai nyomán február 18-án az osztrák–magyar és a német csapatok meg is kezdték a bevonulást Ukrajnába. Tették ezt mint „felszabadítók”, akiknek Ukrajnával közös ellenségeik a „bolsevikok, akik a békekötést megakadályozták”.[193]

A németek úgy haladtak kelet felé, mint kés a vajban. A szovjet kormány ezért február 20-án ismét írásos ajánlatot juttatott el a németekhez, amire csak február 23-án érkezett válasz, és a feltételek jóval súlyosabbak voltak, mint korábban. Ráadásul a szovjetek csupán két nap haladékot kaptak azok elfogadására, illetve hármat arra, hogy aláírják a szerződést Breszt-Litovszkban. Trockij lemondott a külügyi népbiztosi tisztségről, de a béketárgyalások március 1-jén megindultak, és 3-án alá is írták a békediktátumot.[194]

Grigorij Jakovlevics Szokolnyikov vezette a béketárgyalásokat, aki kihangsúlyozta, hogy a szovjet félnek nem adtak lehetőséget a béke feltételeinek megvitatására.

Az egykori Orosz Birodalom európai részéből a német csapatok már 1917 nyarán valamivel nagyobb területet tartottak megszállva, mint amekkora Németország volt.[195] Az oroszoknak a lengyel, balti és ukrán, valamint a moldovai területeken kívül Kelet-Anatólia Oroszországhoz tartozó részének egyes vidékeit is fel kellett adniuk – összesen 780 ezer négyzetkilométert, 56 millió lakossal. Pedig onnan származott Oroszország vastermelésének 73, a szénnek pedig a 79%-a.[196]

A pénzügyi egyezményben Oroszországot 6 milliárd márka hadisarc fizetésére kötelezték. A felek egymás javára lemondtak a kölcsönös igényeikről. A IV. rendkívüli szovjetkongresszus 1918. március 14–16-i ülésén pedig ratifikálta is a határozatot.[197]

* * *

Korábban igen sokat foglalkoztak a történészek a breszt-litovszki szerződés taktikai és stratégiai jelentőségével. Tekintve, hogy a békediktátumnak kulcsszerepe volt a szovjet állam további léte szempontjából, elsikkadt az a tény, hogy a bolsevikok – ahogy arra ők is gyakran hivatkoztak a későbbiekben – kényszerhelyzetbe kerültek, vagyis nem volt más választásuk, mint elfogadni és aláírni a békefeltételeket. (Trockij balul sikerült megoldási javaslata a gyakorlatban bizonyította, hogy mire számíthatnak az oroszok, amennyiben a „Se háborút, se békét!” jelszavával próbálkoznak.)

Bizonyos továbbá, hogy a breszt-litovszki békeszerződés hozzájárult Finnország, Lengyelország, a balti államok, sőt még Ukrajna önálló államiságának a kialakításához vagy megszilárdulásához, még akkor is, ha az utóbbi további történelmében ebből évtizedekig nem lett semmi. Bár a szerződés egy szóval sem említi a kaukázusi nemzetek függetlenségének elismerését, 1918 áprilisában a grúzok, az azeriek és az örmények létrehozták a Kaukázusontúli Demokratikus Szövetségi Köztársaságot, amely azonban egy hónapos fennállás után alkotórészeire bomlott. Grúzia függetlenségét Tbiliszinek csak 1918 augusztusában sikerült Németországgal elfogadtatnia, tehát azután, hogy Petrográd is elismerte – igaz, mint az a későbbiekben kiderült, csupán rövid, átmeneti időre.

Németországnak a világháború utáni összeomlását követően viszont a Kaukázus térségében a britek jelentek meg, de ők is jóindulatúan viszonyultak a grúz függetlenségi törekvésekhez.[198] Viszont az ő visszavonulásukat követően a kaukázusi nemzeteknek azért sem volt szerencséjük, mert a bolsevik Oroszország és a kemalista Törökország között 1919-től – antiimperialista alapon – barátinak mondható együttműködés alakult ki.

Míg a Kaukázus esetében áttételesen Törökországnak, Ukrajna számára az ország kusza – talán Oroszországénál is bonyolultabb – belpolitikai viszonyai lettek a megszerzett függetlenség elvesztésének az okozói. Finnország és a balti államok – Észtország, Lettország, Litvánia –, de még Lengyelország függetlenségének az I. világháború utáni elnyerésében is kulcsszerepe lett a breszt-litovszki békeszerződésnek, függetlenül attól, hogy ezt az említett államok történetírása elismeri-e, vagy sem.

Még egy apró epizód, amelynek áttételesen Magyarország sorsa szempontjából is jelentősége van: 1918 februárjában a bolsevikokkal folytatott tárgyalás eredményeként a Csehszlovák Nemzeti Tanács engedélyt kapott a 45 ezres hadseregtest mellé további 70 ezer fő toborzására. Az 1918. májusi cseljabinszki konfliktust[199] követően a Párizsban székelő Csehszlovák Nemzeti Tanács az Oroszország területén lévő cseh csapatokat a szovjet kormánnyal való korábbi megegyezésből kiindulva végül Vlagyivosztokon keresztül szállíttatta francia területre.[200]

* * *

Az Oszmán Birodalom 1918. szeptember 20-án elfoglalta Bakut, mire a Népbiztosok Tanácsa kijelentette, hogy ezzel Isztambul megszegte a breszt-litovszki békeszerződést, így az érvényét vesztette. Alighogy a császári Németország – a világháború veszteseként (november 11-én) – letette a fegyvert, az Összoroszországi Központi Végrehajtó Bizottság 1918. november 13-án, egyhangúlag elfogadott határozattal, hatályon kívül helyezte a breszt-litovszki békét.[201] Tehát a románokhoz képest még a bolsevik Oroszországnak is több jogalapja volt arra, hogy az I. világháborús rendezést követően a győztesek között foglaljon helyet, jóllehet akkoriban éppen a saját hatalma megszilárdítása foglalta le odahaza. Nem is beszélve a bolsevikok ellen már akkoriban küzdő, a korábbi szövetségesi viszonyt folyamatosnak tekintő és a korábban vállalt orosz kormánykötelezettségeket nem vitató orosz ellenforradalmi erőkről. Közülük a komolyabbak a Párizsban létrejött Orosz Politikai Tanácskozó Testülettel is kapcsolatot teremtettek. A testületet az Orosz Birodalom 1910 és 1916 közötti, mindvégig következesen háborúpárti külügyminisztere, Szergej Dmitrijevics Szazonov szervezte meg 1918 novembere után. Szintén ő az, aki e szervezetből kialakította a szűkebb, csupán négytagú Orosz Politikai Delegációt, hogy az a világháborút követő békekonferencia munkájában az orosz érdekek képviseletében részt tudjon venni.

A korábbiak során már érzékelhettük, hogy az antant Szovjet-Oroszországot már a breszt-litovszki békeszerződés aláírása előtt is ellenségként, illetve átmeneti jelenségként kezelte. Így nem kell csodálkozni rajta, hogy a breszt-litovszki békeszerződést követően Románia elfoglalhatta Besszarábiát, Arhangelszkbe – kivételesen – tulajdonképpen a bolsevikok jóváhagyásával a helyi szovjet meghívására a britek vonultak be,[202] akik majd a Kaukázus térségét is elfoglalják, Odesszát pedig 1918 decemberében a franciák szállták meg.[203]

A fegyverszünetet követően, 1918 novemberétől a németek a megszállt területeken a hatalmat a közben megalakult helyi nemzeti tanácsoknak adták át. A polgári és a baloldali erők között e területeken harc kezdődött, és a baloldalt Petrográd, majd Moszkva mindenütt támogatta. Így 1918 novemberében a Népbiztosok Tanácsa elismerte az Észt Szovjet Köztársaság, a Lett Szovjet Köztársaság és a Litván Szovjet Köztársaság önállóságát, ennek megfelelően az említett köztársaságokban az 1919-es év a polgári függetlenség és a bolsevikok hívei közötti harccal telt. A németek fegyverletétele után a Piłsudski vezetése alatti Lengyelország viszont komoly fejtörést okozott Moszkvának, hisz Piłsudskiék 1918. november 14-e után háborút indítottak az ukránok ellen, miközben Ukrajnát a bolsevikok a sajátjuknak tekintették.

Már említettem, hogy 1917 novembere és 1918 ősze között a központi orosz területeken harc bontakozott ki a bolsevikok és orosz ellenfeleik között is. Kerenszkij volt az utolsó orosz kormányfő, akit az antant elismert, viszont egy-két hozzá hű saját alakulattal vívott 1917 végi csetepaté után örülhetett neki, hogy ép bőrrel el tudott menekülni az országból. A különböző orosz ellenforradalmi csoportok legalább oly mértékben gyűlölték egymást, mint a bolsevikokat. Két komolyabb katonai erővel rendelkező orosz ellenforradalmi hatalmi központ alakult ki 1918-ra az egykori Orosz Birodalom területén: az egyik az Uráltól keletre, ahol Alekszandr Kolcsak az ott megalakított orosz kormányban előbb mint hadügyminiszter tevékenykedett, majd az év végén átvette a hatalmat, a másik az Orosz Birodalom déli területein aktív Önkéntes Hadsereg, kezdetben Kornyilov, majd 1918 őszére Anton Gyenyikin parancsnoksága alatt. Mindketten a birodalmi Oroszország örököseinek tekintették magukat, és nagyorosz nacionalistaként az antant szövetségeseiként támadták a bolsevikokat. Az Alkotmányozó Nemzetgyűlés tagjai, akik az egyetlen oroszországi legitim választás során lettek a törvényhozás képviselői, 1918 januárjában Oroszország északi részén, Arhangelszkben gyülekeztek, viszont nem volt mögöttük katonai erő. Nekik sem volt közük a központi hatalmakkal aláírt breszt-litovszki békéhez, amelyet 1918 novemberétől a bolsevikok is érvénytelennek tekintettek.