ELLEN WILKINSON

Holttest a parlamentben

A mű eredeti címe

The Division Bell Mystery

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

ISSN 2939-6352

ISBN 978 615 104 039 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Őszinte bocsánatkéréssel ajánlom a rendőrségnél

és az alsóház konyhai személyzetében dolgozó barátaimnak

A regény összes szereplője

teljes mértékben a képzelet műve.

– E. W.

1

Bármilyen izgalmas is a nap, az alsóház este hét és kilenc óra között minden érdeklődését elveszíti. A nagy beszédek már elhangzottak. A nagymenők csatája majd kilenc után folytatódik. A képviselőknek muszáj vacsorázniuk. Kiszállingóznak az ülésteremből, a hosszú zöld padokat pedig meghagyják azoknak a gyötrődő lelkeknek, akiknek egy-egy szűzbeszédet kell kipihenniük, vagy akiknek időnként fel kell hívniuk magukra a házelnök figyelmét, hogy tudassák az egyébként érdektelen választókörzettel, hogy élnek.

Robert West, a belügyminiszter parlamenti magántitkára jól hangzó titulusának köszönhetően a kormány mögött a második padon ült, figyelmét az óra és az egyik ellenzéki képviselő szenvedése között osztotta meg, akit megizzasztott az erőfeszítés, hogy túlkiabálja a lármát, felbátorodva kínzóinak rosszindulatú „Beszélj hangosabban!” kiáltásaitól.

– Szegény – jegyezte meg a szomszédja.

– Le kellene filmezni ezt a helyet – kuncogott West. – Vajon mondana bármelyikünk még egyszer beszédet, ha láthatnánk, milyen komikusan festünk közben? Az az átkozott Murray Grey – folytatta hangosan gondolkodva –, az a rohadék megígérte, hogy negyed kilenckor levált.

– Vacsorapartira mész? – kérdezte együttérzően a kollégája. – De hát nem kell itt maradnod. Ez a vita nem a te miniszteredet érinti.

– Nem, a pénzügyé, de Murray Grey már nagyon vágyott egy italra, ezért megígértem, hogy őrködöm a minisztere felett, amíg ő felhajt valamit. A szemétláda mostanra már a kocsma egész készletét megihatta.

Íratlan törvény, hogy egy parlamenti magántitkárnak ott kell ülnie egy miniszter mögött egy olyan vita alatt, amelyben övé a főszerep, hogy papírokat szerezzen a könyvtárból, vagy válaszokat a kínos kérdésekre a sajtótribün alatt lévő szakértői páholyból. Bosszantó kötelesség, és Robert West sértőnek érezte, hogy miután önként jelentkezett egy barátja helyettesítésére, így cserben hagyják.

– Csinos a hölgy?

– Nem nő, hanem férfi. Az a helyzet, hogy a legjobb barátomat negyed kilencre várom vacsorára, és mivel kilencre mindannyiunknak vissza kell érnünk a szavazásra, nem sok időm marad. Öt éve nem találkoztunk.

– Akkor tűnés! – mondta az idősebb férfi. – Majd én őrzöm a pénzügyminisztert.

– Az ég áldjon meg érte! Utálom, hogy így itt hagylak, de ha meglátom Murray Greyt, fenéken billentem.

West összeszedte a hivatalos papírokat, és a szomszédja ölébe dobta őket, mintha attól tartana, hogy a másik megbánja az ajánlatát.

Számos tekintet követte a karzatról, ahogy meghajolt a házelnök előtt, és a középső folyosón távozott az ülésteremből. Robert Westet érdemes volt megnézni. Előnyére szolgált, hogy nem rendelkezett modellkülsővel, amely a többi férfit enyhe megvetésre készteti, a hölgyeket pedig meglehetősen ingerült találgatásra a női hódolók valószínűsíthető sora felől. De érdekesen festett, dús fekete haja jó formájú fejen hullámzott, szögletes állkapcsa volt, szép arcbőre és nagy barna szeme, amely csak részben árulkodott a heves vérmérsékletről, ami a legfőbb gyengesége volt.

Huszonkilenc évesen már kényelmesen elhelyezkedett egy meglehetősen biztos parlamenti székben, és mivel szerencséjére semmilyen magánvagyonnal nem rendelkezett, muszáj volt élesen tartania az elméjét, hogy előteremtse a pénzt a fényűzéseire. A csekély parlamenti fizetés még egy ilyen viszonylag takarékos agglegénynek is, mint amilyen ő volt, aligha fedezte a szükségleteit.

A legtöbb fiatal férfi politikushoz hasonlóan ő is annyit gondolkodott azon, hogy milyen képet mutasson magáról, amikor belép a parlamentbe, mint egy újonnan megválasztott képviselőnő az első megjelenéskor viselendő ruháján. Több modell mérlegelése után úgy döntött, hogy az átlagemberek gondjaitól való kissé cinikus távolságtartás, a politikai viharok közepette tanúsított higgadt nyugalom, valamint a megfelelő pillanatban való közbeavatkozás képessége lesz a tökéletes szerep. Mivel ezt az elhatározást gondosan megtartotta magának, senki sem mondhatta el neki, hogy tulajdonképpen minden fiatal férfi politikus hasonló döntést hozott a győztes szavazatok megszámlálása és az alsóházi eskütétel közötti napokban.

Valójában Robert West még egy utcai kutyaviadallal szemben sem tudott közönyt tanúsítani. A politika mint kutyaviadal érdekelte, bár azzal biztatta magát, hogy egyszer majd leül, hogy kiderítse, hogyan kellene vezetni az országot, és hogy a politikusok miért csinálnak ekkora zűrzavart a kormányzásából. Ám népszerű fiatal agglegényként túlságosan érdekesnek találta az életet egy-egy adott pillanatban, semhogy elegendő tudást szerezzen minderről ahhoz, hogy kínos legyen a frakcióvezetőknek.

Ebből adódott, hogy huszonkilenc évesen, a parlamentben töltött második évében a belügyminiszter parlamenti magántitkára lett, mindenki Bobként ismerte, és jócskán rajta volt azon a kényelmes úton, amely a fiatalság hullámvölgyei után a politikusok ama békés társaságába vezet, akik bármelyik kormány első padját díszítik, akik nevére ritkán emlékeznek a kormány regnálása alatt, és akiket a kabinet feloszlatása utáni napon elfelejtenek.

Ezen a bizonyos júniusi estén West kissé félszegen sétált végig azon a rövid, de fontos folyosón, amely elválasztja a Ház központi előcsarnokának szelektív magányát a látogatók előcsarnokától, ahová a termetes, de barátságos rendőrök válogatás nélkül összeterelik a választópolgárokat, lobbistákat, vendégeket és a fél koronáért jött embereket.

West megállt a korlátnál, miközben a rendőr a nevét kiabálta. Tekintete türelmetlenül pásztázta az összegyűlteket. Donald Shaw-t kereste, de őt sosem volt könnyű kiszúrni a tömegben. Mindig is az a típus volt, aki inkább a díszlet része szeret lenni. West heves szívdobbanással ismerte fel a feléje lépkedő férfiban iskolai és egyetemi éveinek szeretett társát. Még mindig ugyanaz a magas, vékony alak volt, barnább arccal, de kék szemében ugyanazzal a komikus bocsánatkéréssel, amiért egyáltalán létezik.

– Nos, hát itt vagy! Szavamra, jó újra látni ennyi év után. Könnyen idetaláltál? – West már-már túlságosan is szívélyes modorával leplezte a valódi érzelmeit, amelyek az ötévnyi távollét után elöntötték.

– Tökéletesen, hála a nagyszerű útbaigazításodnak. Kimondtam a mágikus nevedet, és a bobbyk vigyázzba álltak.

– Ne túlozz, fiam! Írtam a levelemben, hogy a parlamenti magántitkár isten legszerényebb teremtménye, de – tette hozzá kissé öntudatosan – gyorsabban átjut az ember, ha olyan nevet mond a rendőrnek, amit az ismer. Akkor eszünk? A Harcourt-terembe rendeltem vacsorát. Szeretnél megmosakodni?

– Nem, köszönöm. Makulátlanul felkészültem a nagy alkalomra. Ez az első étkezésem az alsóházban. Biztosíthatlak, hogy kellőképp le vagyok nyűgözve.

– Nem sokáig lennél lenyűgözve, ha te is benne élnél. – Don elmosolyodott ezen a megjegyzésen, hiszen Bobot magát is nyilvánvalóan lenyűgözte az egész.

A Harcourt-terem, ahová West a vendégét vezette, az alsóház divatos „társasági” része. Maguk a képviselők kényelmesen és olcsón étkezhetnek az emeleti kopottas ebédlőjükben, és ott az ugyancsak lepukkant látogatók étkezője a sietős hivatalos étkezésekhez. West azonban az újsütetű rangját akarta fitogtatni a barátja előtt, emellett a lehető legjobb étellel megvendégelni, amit az alsóház konyhája kínálhatott. Kétfős asztalt foglalt, ahonnan a legszebb kilátás nyílt a fényekre és a virágokra, a hírességekre és vendégeikre, valamint a háború óta valószínűleg a világ legjobb vegyes klubjának általános atmoszférájára.

Jó néhány barátjának biccentett üdvözlésképpen, miközben az asztalukhoz vezette a vendégét.

– Ma este eléggé nagy a zsúfoltság – jegyezte meg, amikor helyet foglaltak. – Újabb pénzügyi válság van a levegőben. Kilenckor fontos szavazás lesz, úgyhogy az emberek bent vacsoráznak. Akkor kénytelen leszek magadra hagyni, és felrohanni szavazni.

– Isten őrizz, hogy akadályozzam a birodalom kormányának munkáját, vagy ami megmaradt belőle! – mondta Shaw. – Most pedig mutasd meg a nagykutyákat!

– A miniszterek nemigen járnak le ide. Saját étkezőjük van. Kivéve persze, ha vendégük van. Az az ősz hajú, horgas orrú férfi, aki a hölgyeket szórakoztatja, úgy tűnik, a legtöbb este más-más társasággal van itt, és annyi dohánya van, amivel a legtöbb halandó tudna mit kezdeni, na, ő Samuelson, aki lóversenyekben érdekelt. Az a magas, sötét férfi, erős állkapoccsal, Joshua Stoneleigh. Hihetetlen dolgokat művelt a háborúban. – West minden egyes falatnak a körülötte lévő emberek felsorolásával adott nyomatékot.

– Ki az a jóképű fickó a zöld ruhás zsidó nővel?

– Philip Kinnaird. Kalandvágyó figura. Egy halom pénzt gyűjtött össze abból a meglehetősen kellemetlen Királyi Irak-ügyből. Neked mindent tudnod kellene róla. Akkoriban Irakban voltál, nem?

– Igen, elég sokat tudok a Királyi Irak Társaságról – felelte Shaw halkan. – Ez az egyik oka annak, hogy most Londonban vagyok. Szóval ez Kinnaird!

– Igazán kedves fickó – mondta West.

– Nem ez a szokásos vélekedés róla, ugye?

– Az emberek féltékenyek a pénzére, és őt teszik felelőssé a rémes elnöke, az öreg David Davies bűnei miatt. De itt tényleg kedvelik az emberek. Legalábbis azok, akik ismerik.

– Sokat politizál?

– Nem, ritkán van itt. Biztos hely, szabályosan megvásárolva és kifizetve, meg minden. Nem is tudom, miért vacakol itt.

– Állítólag az olajnak van valami alkalmi kapcsolata a brit külpolitikával, nem? – kérdezte Shaw halkan.

– Nos, erről rengeteg ostobaságot beszélnek. Nagy-Britannia nem Amerika, és bármelyik nagy érdekeltségnek, amelyik megpróbálna kenőpénzt átadni, hamarosan megmondanák, hová menjen.

– Igen? Kétségtelenül érzékelhető itt némi titokzatos atmoszféra. Köszönöm, kérek még egy kis Hermitage-t. Nagyon finom, ugye? Remélem, nem eszlek ki a vagyonodból ezzel a pazar vacsorával.

– Ma este kirúgok a hámból – nevetett West, miközben rendelt még egy üveggel, és folytatta a pletykálkodást a többi vendégről: – De a legérdekesebb vacsorákat természetesen nem itt adják – mondta. – A privát vacsorák a folyosóról nyíló kis ebédlőkben zajlanak, amin mi is idejöttünk. Elárulhatom, hogy ott nemegyszer történelmet írtak. Az egyikben valószínűleg most is épp ez történik.

– Ez érdekes! Államtitok, vagy én is tudhatom?

– Nos, hogy őszinte legyek, magam sem tudok sokat, de a belügyminiszter… tudod, ő a főnököm… meghívta Georges Oisselt egy négyszemközti vacsorára, és a kilencórai szavazás után a miniszterelnök is beugrik hozzájuk egy kávéra.

Don Shaw komikusan szégyenkező arcot vágott.

– Tudom, hogy ennek le kellene nyűgöznie, de öt éven keresztül az iraki homokba dugtam a fejem. Ki az a Georges Oissel? Ne mondd azt, hogy ő a francia miniszterelnök vagy a Népszövetség elnöke, vagy valami más közismert figura!

– Ó, nem! Senki sem tud sokat Oisselről. Nem tartozik azok közé a jól reklámozott titokzatos milliomosok közé. Csupán egy egyszerű amerikai „multi”, és nyilván francia származású, a nevéből ítélve. Az egyik olyan cég vezetője, amelyik nagy állami hitelekkel foglalkozik, de rokkant és visszahúzódó, és nagyon nehéz kicsalogatni a csigaházából. Úgy vélem, nekem köszönhető, hogy egyáltalán itt van.

– Szóval bedobtad magad?

– Bizonyos értelemben mindent nekem kellett elintéznem. Természetesen ez nem a belügyminisztérium ügye. A főnököm egyszerűen azért van benne, mert a miniszterelnök haverja, és részt vesz minden olyan bizalmas ügyben, amiből a miniszterelnök később esetleg ki akar szállni. Érted?

– Tökéletesen.

– Ráadásul a legnagyobb szerencsénkre Oissel történetesen valaha jóban volt a főnökömmel. Együtt töltöttek néhány vakációt egy sátortáborban, vagy ilyesmi. Így Oissel kivételt tett a saját szabálya alól, miszerint soha nem fogad el meghívásokat. Gorombaság lett volna, ha nem teszi, mert meg kell mondanom, hogy a főnök szörnyen rendes volt vele. Kölcsönadta neki Jenkset, a saját magánnyomozóját, mert a szabványos Scotland Yard-fajta Oissel idegeire ment, a kormány viszont nem engedte, hogy most védelem nélkül maradjon. De bárcsak tudnám, mi van a háttérben. A főnök olyan mogorva, mint egy fejfájós medve, amióta Oissel megjelent ezen a boldog földön.

– És nem tudod?

– Csak úgy általánosságban. Tudom, hogy nagy kölcsönt kell felvennünk, és hosszabb időre, mint általában szoktuk. Oissel itt az egyetlen olyan csoport nevében tárgyal, amelyik valószínűleg kölcsönadja nekünk a pénzt arra az időtartamra, amire akarjuk. Úgy vettem ki, hogy a feltételek eléggé merevek, de arról, hogy a főnök mire számít, mit fog tudni kezdeni velük, fogalmam sincs.

– Talán egy jó vacsorával akarja meglágyítani a szívét.

– Nem hatná meg Oisselt. Szenes kekszen, gyümölcsön és ilyesmiken él. És lehet, hogy elfogadja egy fickó meghívását, mert gyerekkorában együtt járt vele táborozni, de nem hiszem, hogy ez akár nyolcadszázaléknyi különbséget is jelenthet egy nagy kölcsönnél, nem igaz?

– Nem tudom megmondani. Azoknál a kölcsönöknél igen, amikkel valaha dolgom volt, de ezek körülbelül pár dollárra rúgtak.

West elvigyorodott, majd meglehetősen szégyenlősen hozzátette:

– Természetesen mindez halálosan bizalmas. Gondolom, azt hiszed, hogy eljárt a szám, de hát mindig is elmondtam neked mindent, ami a fejemben volt.

– És nem is volt ezzel semmi baj, ugye?

– Nem bizony, és bocsáss meg, hogy ezt mondom! Tudom, hogy olyan mély kút vagy, amilyet még sosem ástak a napszámosaid. Örülök, hogy visszatértél Angliába. Még látlak néhányszor, mielőtt újra eltűnsz, ugye?

– Persze. Valószínűleg többször, mint szeretnél. Most már a munkanélküliek közé tartozom, köszönhetően a Királyi Irak-ügynek. Majd egyszer elmesélem a történetet…

– De nézd, öregem… úgy értem… ha tehetek valamit…

– Ó, nem úgy értettem, hogy megyek és beállok a munkaügyi központ előtti sorba. Nem a pénzt bánom, hanem azt, hogy fel kell adnom egy olyan munkát, amit igazán érdemes volt csinálni. De némi nyugalmas idő a te tekintélyes Londonodban nagyon jót fog tenni… Egyébként Kinnaird próbálja elkapni a tekintetedet.

Amíg West odament, hogy bemutatkozzon Kinnaird életteli zsidó társnőjének, Shaw fanyar mosollyal figyelte a jelenetet a szivarja füstje mögül. Ez hát az alsóház. Ez az otthon, és az otthon központja. Azért az osztalékért, amelyet ezek a férfiak és nők kényelemben vacsorázva elköltöttek, ő és az emberei legyek között és mocsokban izzadtak Irakban. Nem érzett haragot irántuk. Inkább kellemes volt nyugodtan üldögélni, és elgondolkodni azon, hogy ő is részt vett mindennek a felépítésében. Végül is ez a parlament, és amit képvisel, volt az, amely védő kart nyújtott a legmagányosabb előőrs fölé, amely értelmet és célt adott a legnehezebb úttörő küzdelmeknek. De az Oisselek és Kinnairdok gondolatára megfeszült a szája. Keserűvé tette, hogy a fejlesztés értékes munkáját a végtelenségig feltartóztatják a felelőtlen szerencsejátékosok, hogy egy pénzügyi puccs bábjává válnak. És nem volt mód arra, hogy szembeszálljon ezekkel az emberekkel; úgy tűnt, egyetlen forradalom sem rázhatja meg a trónjukat; a forradalmároknak sapkával a kezükben kellett elébük járulniuk, amikor elvégezték a munkát: végeztek az évszázados dinasztiákkal.

West meglehetősen sietve tért vissza, megszakítva Shaw álmodozását.

– Ne haragudj, öregem! A világon nekünk van a legrosszabb modorunk. Mindenki beleavatkozik a másik dolgába, de már majdnem kilenc óra, és nekem fel kell mennem a szavazásra. Ha van kedved velem tartani, elhelyezhetlek az egyik oldalsó karzaton, amíg vége nem lesz, és aztán körbevezetlek.

Az elektromos kijelző azt mutatta, hogy a miniszterelnök már jó ideje felállt, és a képviselők többsége is otthagyta vendégeit, hogy a várhatóan izgalmas beszéd és a szoros szavazás utolsó perceiben ott lehessen. Még így is eltartott egy kis ideig, amíg át tudták verekedni magukat a zsúfolt termen, és már megszólalt a Big Ben harangjátéka, jelezve az órát, amikor Robert West a terasz előtti hosszú folyosóra kormányozta a társát.

– Az a J szoba, ahol Oissel… – De nem tudta befejeznie a mondatot, mert amikor az ajtóhoz értek, megszólalt a parlamenti csengő. És a Big Ben meg a csengő kettős lármája fölött revolverlövés dörrent.

– Jóságos ég! – hápogott Robert West.

2

A másodperc töredékére West agya rögzítette a jelenetet. A fényesen kivilágított folyosó, siető pincérek, akik a lövés hangjára mozdulatlanná dermedtek, a J szoba ajtajában álló pincér, az arca fehér, a tányérok, amelyeket a kezében tartott, most darabokban hevertek a lába körül. West tekintete találkozott a pincérével. A folyosón az emberek futva indultak az ajtó felé. Shaw kinyitotta, Bob berohant, a pincér követte. Shaw is besurrant, és az ajtónak vetette a hátát, hogy visszatartsa a folyosón összeverődött tömeget.

A multimilliomos lecsúszott az asztal végén álló székről, és összeroskadva hevert a padlón, az inge elején vérfolt éktelenkedett. Mellette egy revolver feküdt.

– Istenem, öngyilkosság! – zihált West. Felkapta a revolvert, és az asztalra tette, miközben a rongycsomó fölé hajolt, amely egy pillanattal ezelőtt még Amerika egyik legbefolyásosabb embere volt.

Valaki ellentmondást nem tűrően nyomta az ajtót. Shaw kinyitotta, és beengedett egy rendőrt. Ügyesen sikerült kint tartania a tömeget, miközben a rendőr Westtel a holttest fölé hajolt.

– Jobb, ha orvost hív, uram – mondta halkan a konstábler. – Itt mindig akad belőlük.

Shaw ismét kinyitotta az ajtót.

– Orvost! – kiáltotta.  – Valaki hozzon gyorsan egy orvost!

– Dr. Reading már itt van – kiáltotta több hang is, és egy magas, vékony férfi tekintélyt parancsolóan tört magának utat a J szoba előtt összegyűlt tömegben. Letérdelt a földre roskadt test mellé.

– Halott – közölte. – Gyakorlatilag azonnal meghalt, azt hiszem. Szörnyű pusztítás. A golyó egy csontot talált el. Nehéz többet mondani boncolás nélkül. Mi történt? Öngyilkos lett?

– Itt a revolver. Úgy tűnik, hogy igen – felelte West –, de azonnal értesítenem kell a belügyminisztert. Mr. Oissel vele vacsorázott.

Ismét dörömböltek az ajtón, és Shaw, aki megtette magát ajtónállónak, ami pillanatnyilag a leghasznosabbnak tűnt, beengedett egy erős testalkatú, középkorú férfit, egy rendőrőrmestert, az alsóházi testület egyik sziklaszilárd tagját.

– Á, Bourne, örülök, hogy itt van! – mondta dr. Reading. – Ez már inkább a maga asztala, mint az enyém.

Az őrmester letérdelt a holttest mellé.

– Lelőtték, uram? Hogy történhetett ez? Ki volt itt vele? – Bourne felnézett Bob Westre.

– Nem volt vele senki, legalábbis akkor nem, amikor lelőtték – felelte West. – A belügyminiszter vele vacsorázott, de ő bizonyára felment a szavazásra. Mi Shaw-val abban a pillanatban bejöttünk, amikor meghallottuk a lövést. Éppen az ajtó előtt haladtunk el. Ezt a revolvert találtuk a padlón. Felvettem. – Azzal West elindult a fegyverért.

– Jobb, ha nem nyúl hozzá többet, uram. Ha a felügyelő megérkezik, meg kell vizsgálnunk rajta az ujjlenyomatokat – intette az őrmester. – Azt mondta, hogy a belügyminiszterrel vacsorázott?

West összeszedte magát.

– Igen, és azonnal el kell őt érnem, őrmester. Rettentően fontos. Jobb, ha én magam mondom el neki. Szörnyű megrázkódtatás lesz számára.

Az alsóházban minden rendőrtisztet megbéklyóz az a veszély, hogy oda teszi a lábát, ahol a hatalom valószínűleg nem látja szívesen. Bourne őrmester ismerte a Házat és annak szokásait.

– Az lesz a legjobb, uram, ha beszél a belügyminiszterrel, amíg én felhívom a Scotland Yardot. Szeretné, hogy elkísérje egy rendőr? Elég ingatagnak tűnik.

– Magammal viszem Mr. Shaw-t. Elég nagy szenzáció lesz az előcsarnokban anélkül is, hogy egy rendőr kísérne.

Shaw odalépett a holtsápadt barátja mellé, és egy rendőr utat tört nekik a folyosón a vendégek és parlamenti képviselők tömegében. Egy tucatnyi képviselő vetette magát Bobra, de a fehér arca és a kigúvadó szeme lehetővé tette a tapasztalt rendőrnek, hogy átjuttassa a sokaságon, amely arra az a szilárd meggyőződésre jutott, hogy bármi is történt, annak West az oka.

A Ház lépcsői és hosszú, keskeny folyosói végtelennek tűntek. Shaw mindent elkövetett, hogy fékezze Bob száguldását. Így is több megbotránkozott képviselőnek ütköztek neki.

Olyan ez, mint egy rémálom, gondolta Don Shaw. A hírek nyilvánvalóan elkezdtek kiszivárogni, ahogyan az az alsóházban történni szokott, gyorsabban, mint bárhol máshol, kivéve talán egy afrikai dzsungelt. Kezek próbálták megállítani őket, ahogy elrohantak mellettük. Fejek fordultak utánuk, ahogy száguldottak.

– A házelnöki pulpitus mögött fog kijönni. Az első padban kellett lennie, amikor bejelentették az eredményt – zihálta Bob.

A szavazás véget ért, és a képviselők úgy özönlöttek ki az ülésteremből, mint méhek a kaptárból. A csoport közepén, de rideg távolságtartással ott állt a belügyminiszter. Shaw megpillantotta a keményített gallér talapzatán nyugvó komor, fehér arcot, amely örömére szolgált volna minden karikaturistának.

West megragadta a karját. A miniszter hideg meglepetéssel nézett a parlamenti magántitkárára.

– Egy pillanatra beszélnem kell önnel, uram – hadarta West. – Valami szörnyűség történt. Mr. Oissel öngyilkos lett.

– Öngyilkos! Mr. Oissel öngyilkos lett! Mi a fenéről beszél maga? Teljesen jól volt, amikor otthagytam.

– Most már halott, uram.

A miniszter úgy nézett a titkárára, mintha annak elment volna az esze. Visszahúzta az ülésterem előterébe. Shaw követni akarta, de egy éber rendőr megállította.

– Oda csak a képviselők mehetnek be, uram.

Shaw a fogát csikorgatta. Ez dühítő volt. Érdekelte a belügyminiszter arca. Látni akarta, hogyan fogadja a hírt. De a birkák és a kecskék, a képviselők és a közemberek közötti korlát a Himalája magasságával vetekedett.

Shaw néhány pillanatig egyedül állt. A hír elterjedt. Őt természetesen senki sem ismerte, és ahogy az izgatott képviselők elhaladtak mellette, hallotta a beszélgetésük foszlányait.

– Úgy hallottam, öngyilkosság történt a belügyminiszter szeme láttára.

– Ez azt jelenti, hogy perpatvar lesz Amerikával?

– Én ebből egy szót sem hiszek. Ez egyszerűen nem történhetett meg a Házban…

Sötét szmokingot viselő alakok haladtak fel-alá a folyosón, és Shaw lelki szemei előtt valahogy megjelent egy vörös foltos inget viselő, kicsavarodott kis alak.

West a belügyminiszterrel együtt jött ki az előtérből.

– Ő Donald Shaw, uram. Velem volt, amikor bementünk a szobába.

– Bárcsak szerencsésebb körülmények között találkoznánk, Mr. Shaw! – A belügyminiszter a két fiatalemberrel együtt elindult a folyosón. – Egyszerűen megmagyarázhatatlan. Nem értem, hogy miért épp egy ilyen pillanatban lett öngyilkos. És miért pont itt? Tudta, hogy rossz a szívem. Tényleg nem szabadna ilyen megrázkódtatást átélnem. Rendkívül meggondolatlan.

– Nem volt semmi nehézség… mármint a kölcsönnel kapcsolatban? – kérdezte tétován Bob.

A belügyminiszter méltóságteljesen átkarolta a vállát, anélkül, hogy lassított volna a léptein.

– Ha csak a kölcsönről lenne szó – mondta halovány mosollyal –, nekem több okom lenne arra, hogy öngyilkos legyek, mint neki.

Az alsó folyosóra érve sajtósokból, parlamenti képviselők vendégeiből és pincérekből álló izgatott tömeget találtak az ebédlőket a Ház többi részétől elválasztó ajtónál. A rendőrség kiürítette a Harcourt-folyosót, utat csinálva a belügyminiszter társasága számára. A minisztert felismerve a tömeg tisztelettudóan hátrébb húzódott. A belügyminiszter önuralma csodálatos volt. Westtel, Shaw-val és egy rendőrrel a sarkában úgy vonult végig az üres folyosón, mint akit a gondviselés arra rendelt, hogy teljes mértékben uraljon minden helyzetet. A végzetes szoba előtt szolgálatot teljesítő rendőr tisztelgett, és kinyitotta az ajtót.

Mr. Oissel holttestét tiszteletteljesen letakarták egy fehér abrosszal, amelyet az éttermi részleg vezetője hozott be, aki kedves és udvarias volt, mint mindig, ám a modorában tetten érhető volt némi tiltakozás az ellen, hogy ilyen események zavarják meg az általa féltve őrzött étkezési rendet. A pincér, aki az ismételt kérdezősködések hatására ekkor már csak egy nyomorúságos fekete-fehér massza volt, úgy állt a főnöke mellett, mint aki védelmet keres a biztos tekintély árnyékában. Bourne őrmester és dr. Reading a holttest mellett állt. Zavart csend borult a szobára, amikor az orvos lehúzta az abroszt a halott arcáról.

Egy pillanatra úgy tűnt, hogy a belügyminiszter félelmet keltő, mégis megnyugtató önuralma megtörik. Nem szólt semmit, csak hátat fordított a többieknek, és kétszer hevesen kifújta az orrát. Dr. Reading visszahúzta a terítőt.

– Maga szerint öngyilkosság volt, doktor úr? – kérdezte a miniszter.

– Természetesen ezt nem mondhatom biztosra tüzetesebb vizsgálat nélkül. De a sebet okozhatta önkezűség – válaszolta halkan az orvos.

– Emlékszik, hogy pontosan hány óra volt, amikor elhagyta a szobát, uram? – kérdezte Bourne előrelépve.

– Tökéletesen. Tíz perccel kilenc előtt. Megígértem a miniszterelnöknek, hogy a beszéde utolsó perceire bent leszek, és a szívem miatt amúgy sem siethetek, ezért kimentettem magam Mr. Oisselnél, amíg a szavazás véget nem ér. Előtte elmagyaráztam, hogy a szavazás kilenc órakor kezdődik. Teljesen megértette. Tökéletesen elégedett és nyugodt volt, amikor itt hagytam.

– Én pedig tudom, hogy pont kilenc volt, amikor meghallottuk a lövést – tette hozzá West –, mert a Big Ben épp akkor ütött, amikor a folyosón haladtunk.

– Akkor az a kérdés, hogy egyedül volt-e abban a tíz percben – mondta Shaw.

Bourne őrmester belepillantott a jegyzetfüzetébe.

– Lejegyeztem a pincér vallomását. Azt mondja, hogy a belügyminiszter távozása után bejött a szobába, hogy kicserélje a tányérokat és behozza a desszertet, és hogy Mr. Oissel azt mondta neki, ne hozza a kávét, amíg a belügyminiszter vissza nem tér.

Don Shaw a rémült pincérhez fordult.

– Mr. Oissel izgatottnak tűnt, amikor ezt mondta magának? – kérdezte.

A miniszter álla megfeszült.

– Bocsássa meg, hogy ezt mondom, Mr… Ööö…

– Shaw – motyogta Bob.

– Mr. Shaw, úgy tűnik, ez nem a megfelelő idő és hely a nem hivatalos keresztkérdésekre. Gondolom, Bourne őrmester, a rendőrség tökéletesen kézben tartja az ügyet.

– Hogyne, uram. Természetesen szükségünk lesz Mr. Westre és Mr. Shaw-ra tanúként, és gondolom, önre is, uram. Telefonáltam a Yardra. Blackitt felügyelőt bízták meg az üggyel. Bármelyik percben itt lehet, uram. Senki nem nyúlhat semmihez, amíg meg nem érkezik.

– Ha jól emlékszem, az ablakok zárva voltak – mondta a miniszter, és odalépett, hogy ellenőrizze.

– Igen, uram. Zárva és belülről elreteszelve, ahogy látja, uram. Nem nyitotta ki őket az étkezés alatt?

– Isten ments! Ugyanúgy utálom a huzatot, mint Georges Oissel. Szegény Oissel! Miért tette ezt?

– Ha szabad megkockáztatnom a kérdést, uram – mondta az őrmester, talányos pillantást vetve Shaw-ra –, felteszem, hogy a beszélgetésük, az… ööö… ügy, nem volt kellemetlen természetű, nemde?

– Természetesen nem. Még nem tértünk rá az üzletre. Azzal megvártuk, amíg a miniszterelnök megérkezik. A régi időkről folyt a szó. Húsz évvel ezelőtt, Kanadában ismertem meg Georges Oisselt, és nagyon kellemesen elbeszélgettünk. Természetesen semmit sem tudok a magánéleti gondjairól. Szomorú ügy. De találkoznom kell a miniszterelnökkel. Természetesen már értesítették, ugye?

– Ó, igen, uram! Mr. Walters elment hozzá, amikor Mr. West önhöz indult, és azt üzeni, hogy miután beszélt a rendőrséggel, menjen be a szobájába, uram.

– Igen, persze, már megyek is. Gondolom, pillanatnyilag nem tehetünk mást. Ó, de mi lesz a sajtóval? Rémes ügyet fognak csinálni ebből. Robert, jobb lenne, ha kiadna egy hivatalos nyilatkozatot. Semmi szükség arra, hogy a sajtó indokolatlan szenzációhajhászással rontson a helyzeten. – És ezzel a súlyos kijelentéssel a tekintélyes ember az ajtó felé fordult, amelyet az egyik rendőr tiszteletteljesen kinyitott előtte, miközben a többiek vigyázzba álltak.

Bob Westnek még a borzalmak közepette is sikerült fanyar mosolyra húznia a száját, amikor az ajtó becsukódott a főnöke mögött.

– Mintha nem árulnának máris különkiadásokat az utcán – dünnyögte Donnak. – Nos, örülhet, őrmester, megszabadul tőlünk, mert a sajtóval kell foglalkoznom. Mondja meg Blackitt felügyelőnek, hogy bármikor a rendelkezésére állok! Köszönöm szépen, Reading. Jó éjszakát!

– Jó éjt, West! Egyébként vannak Mr. Oisselnek rokonai? Nem kellene felvennie velük a kapcsolatot?

– Te jó ég, fogalmam sincs! Nem tudok róla semmit. Mindenesetre majd kiderítem. Köszönöm, hogy emlékeztetett rá. A főnökkel kellene beszélnem a részvétnyilvánításról, de ráér holnap is, nem igaz? Most a sajtóval kell találkoznom.

– Ez óriási felelősség, West. A maga helyében nagyon óvatos lennék.

– Tisztában vagyok vele, hogy tojáshéjon járok, doktor úr! De ha nem adunk ki hivatalos nyilatkozatot, holnap reggelre pokoli árat fizetünk érte. Gyere, Shaw! Elkísérsz?

– Persze! – És a két férfi együtt hagyta el a szobát.

– Na, szép kis alak vagy, West! Talán adhatnál a haverodnak egy tippet, mielőtt megölöd a barátaidat az alsóházban, vagy legalább súgnál valamit, mielőtt a lapunk nyomdába kerül.

West megtorpant.

– Sancroft, túllépted a határt! Valahogy megkerülted a rendőrséget. Hogy a fenébe jutottál be ide, amikor a rendőrség már minden szobát átfésült a folyosón?

Sancroft, a Daily Deliverer riportere nyilvánvalóan West barátja volt, mert belekarolt, és visszatartotta attól, hogy kimenjen a sajtó többi képviselőjéhez.

– Puszta szerencse, kedves barátom. Vannak helyek, ahol a rendőrség túl szemérmes ahhoz, hogy keresgéljen. És mivel tudtam, hogy van valami a levegőben, ott dekkoltam.

– Nyilván! Shaw, ez itt London legrémesebb újságírója. Mindig mindenhol ott van. Szörnyű. Soha nem találod meg, amikor kell, és soha nem kerülöd el, amikor nincs rá szükség.

Sancroft kerek, köpcös kis ember volt, vastag szemüvege mögött csillogott a szeme. Vidáman nézett fel a magas, komoly Shaw-ra.

– Ő pedig a cinkosod a bűntényben, gondolom. Nos, uraim, szeretném figyelmeztetni önöket, hogy amit mondanak, nem lesz bizonyítékként felhasználható önök ellen, úgyhogy beszéljenek.

– Nem, tényleg, Sannie, segítened kell – mondta West komolyan. – Óriási gondban vagyok. Nem tudom, mennyit árulhatok el a sajtónak, és bármit mondok, abból pokoli zűr lesz.

Sancroft látta, hogy a folyosón kinyílik az E szoba ajtaja. Egy gyors mozdulattal behúzta a két férfit a kényelmes mosdóba. Három percre csak magának akarta Westet.

– Meséld el a teljes sztorit, Bob! Nincs értelme diplomatikusnak lenni. Az embereink ki fogják deríteni a teljes sztorit, és rosszul fog kinézni, ha valamit elhallgatsz. Különben is, miért ne mondanál el mindent? A belügyminiszter nem tudhatja, hogy a vendégei öngyilkosságot követnek el, ha egy pillanatra magukra hagyja őket. Személy szerint, ha én lennék a vendége, én akkor ölném meg magam vagy valaki mást, ha nem tudná.

– De miért itt kellett végeznie magával? – jajgatott Bob. – A fenébe! E nélkül a kis trükk nélkül is elég bajom volt már a fickóval, amíg sikerült idehoznom. És tudom, hogy valamiképpen engem fognak hibáztatni érte.

– Hát persze hogy téged! Erre valók a magántitkárok – mondta Sancroft. – De ízekre tépnek, ha nem mész ki az embereinkhez, és nem adod ki az információt. Az öreganyám mindig azt tanácsolta: „Ha hazudsz, ragaszkodj a hazugsághoz, és az égvilágon senki nem tud elkapni”, de én azt javaslom, hogy mondd a színtiszta igazat. Valószínűleg nem fognak hinni neked, úgyhogy ez éppolyan jól fog működni, mint bármilyen hazugság, ami ebben a pillanatban az eszedbe jut.

Miután Bob gyorsan elmesélte a történetet, és a két férfi megfordult, hogy elhagyja a búvóhelyet, Sancroft elkapta West karját.

– Te biztos vagy benne, hogy öngyilkosságról van szó?

– Természetesen.

– Akkor már csak a miért a kérdés. Átmehetek hozzád, ha ezzel végeztem, hogy beszélgessünk egy kicsit?

– Igen, gyere csak! Shaw is feljön egy italra. Istenem! E miatt az egész miatt el is feledkeztem a vacsoráról.

3

Miközben figyelte, ahogy a türelmetlen sajtósokkal bánik, Shaw megértette, hogy Robert West minek köszönhetően lett feltörekvő fiatal politikus. Akadt egy-két jelentős kihagyás az általa elmondott történetben, de az újságírók csak a legfontosabb tényeket akarták hallani, hogy aztán visszarohanjanak a szerkesztőségbe. A nyomok és az indítékok másnapra maradtak.

– Át kell vágnom a képviselői előcsarnokon – mondta Bob, amikor az utolsó kérdésre is válaszolt. – Inkább kikerülném őket a hátsó lépcsőn. Csak isten tudja, mostanra miféle pletykák terjedtek el.

Shaw követte Westet a szekrényekkel szegélyezett folyosón a nyolcszögletű térbe, ahol a parlament szíve dobog. Az alsóház nem sokkal a kilencórai szavazás után felállt, és most fél tizenegy volt, de a képviselők csoportjai még mindig izgatottan ácsorogtak, megvitatva a nap szenzációját, a fenyegető válság ugyanis a kormány szavazattöbbségének bejelentésével megszűnt. Shaw ismét kénytelen volt csodálattal adózni a barátja technikájának.

Mindenki Westet faggatta, akinek valahogy sikerült cáfolnia a pletykákat, lecsendesítenie a zaklatott idős képviselőket, és még egy cinikus fiatal nővel is elbánnia, aki tudni akarta, hogy miért csak egy szegény kis milliomost lőtt le ahelyett, hogy az egész első padra géppisztolyt szegezett volna.

– Pimasz kis fruska – jegyezte meg Don, amikor végre a földszintre vezető lépcsőn trappolt Bob mögött. – Titkárnő vagy valamelyik parlamenti képviselő lánya?

– Lánya? – kiáltott fel Bob. – Ő Grace Richards, parlamenti képviselő, a legújabb szerzeményünk. Bizonyára hallottál már Gracie-ről.

– Te jó ég, és ezt küldik a brit választók, hogy kormányozza az egykor tisztességes birodalom maradványait? Nem csoda, hogy nem működnek a dolgok.

– És mi a baj az olyan lányokkal, mint Gracie? – fordult Bob West hevesen a barátja felé. – Sokkal intelligensebbek, mint azok, akiket mi próbáltunk itt lecsillapítani. Az öreg Beltwhistle őrnagy a részvényeivel meg a szemüvegével. Őt hallgatva azt hinné az ember, hogy Amerika holnap hadat üzen, mert egy rokkant milliomos fogta és lelőtte magát ott, ahol nem kellett volna.

– Nem kétséges, hogy Miss Gracie Richards meg sem rezzenne az alsóház halott milliomosokkal borított padlója láttán. De sajnálom, ha érzékeny pontra tapintottam. Mert érzékeny, ugye? Nem tudlak elképzelni önzetlen feministaként, Bob.

West elvörösödött, de nem szólt semmit, miközben magához vette a kabátját és a kalapját. A két férfi egy pillanatig várakozott a képviselői bejáratnál, miközben az udvaron végigzengett a derék rendőr „Taxi, taxi!” kiáltása. A Big Ben szilárdan tornyosult a sötét novemberi égbolton. Az udvar néma volt. Csupán néhány autó parkolt ott, azoké a képviselőké, akik még mindig az emeleten tartózkodtak.

Minden bejáratnál rendőrök álltak.

– Minden nagyon stabilnak és biztonságosnak tűnik – mondta Don Shaw, amikor a rendőr tiszteletteljesen kinyitotta a taxi ajtaját, amelyet odahívott nekik, és féltő gonddal beültette őket.

– Biztonságos? Azt hiszem, igen. Minden sarkon rendőrök és civil ruhás nyomozók állnak. A belügyminisztérium úgy vigyáz a parlamenti képviselőkre, mintha a koronaékszerek lennének. De a fenébe is, a rendőrségtől nem várható el, hogy átkutassák a vacsoravendégeinket lőfegyverek után. És csak ront a helyzeten, hogy a belügyminiszterről van szó. Hallottad az öreg Beltwhistle-t, azt a nagyképű szamarat: „Ha a Scotland Yard politikai főnöke nem tud vigyázni a saját vendégeire…” Holnapra az egész átkozott ország ezen fog vigyorogni.

Robert West egy külön bejáratú kis lakásban élt: néhány szoba egy egyszerű fürdőszoba-konyhával a Sohóban, egy üzlethelyiség fölött.

– Olyan, mint az összeesküvők rejtekhelye – nevetett Don, amikor West kinyitotta a kaput, és felvezette a keskeny, sötét lépcsőn. West kedvetlen morgással válaszolt, kinyitotta a lépcső tetején lévő egyszerű ajtót, felszedte a szőnyegen heverő leveleket, és egy kis asztalra dobta őket, miközben felakasztotta a kalapját és a kabátját. Meggyújtotta a gázkandallót, elővett a szekrényből egy üveg whiskyt és egy szifont, keresett pár poharat, majd szó nélkül levetette magát egy székre.

– Én nem iszom több whiskyt – mondta Don. – Van vízforralód? Egy jó erős teát kérek, és neked is ugyanezt ajánlom. Nem, ne fáradj! – tette hozzá, amikor Bob türelmetlenül mozdult. – Mindent megtalálok.

Amíg Don a teafőzéssel foglalatoskodott, Bob nyugtalanul járkált a lakásban, felkapott egy könyvet, majd letette, felemelte a telefonkagylót, majd visszaakasztotta a kampóra anélkül, hogy telefonált volna, felborított egy teli hamutartót, és vadul káromkodott. Shaw nem vett tudomást az ideges jövés-menéséről. Szinte vénkisasszonyos precizitással mozgott a rendetlen, kopottas kis lakásban. Csinosan elrendezte a vastag csészéket a tálcán, és bevitte a nappaliba.

– Nem érdemes ennyi ideges energiát pazarolnod a tépelődésre – jegyezte meg halkan. – Vagy most, vagy inkább ha már aludtál egyet, alaposan átbeszéljük az egészet. De ez semmiképpen sem a te hibád, és ha már itt tartunk, nem is a belügyminiszteredé.

West a zsebébe süllyesztette a kezét.

– Nem vagyok érzéketlen barom, Don, de nem Oissel miatt aggódom, vagy amiatt, hogyan csináltak belőle hullát. El tudom képzelni, hogy mi, mármint a kormány, egészen filozofikusan tudnánk fogadni a halálát, ha máshol történt volna, vagy akár ha tudnánk, miért itt történt. De ez a legszörnyűbb zűrzavart jelentheti. Amerika nem tűr ellentmondást, a részvények a tőzsdén megzuhannak, a hitelnek befellegzett. És miért? Istenem, Don, a politikában az a legőrjítőbb, hogy épp csak annyit árulnak el neked, hogy tisztában légy azzal, mennyi mindent nem szabad tudnod.

– A minisztered nem tűnt annyira feldúltnak – mondta Shaw megnyugtatóan.

– Ez azért van, mert nem ismered őt. A főnök nem az eszével jutott oda, ahol van. Ezt mindenki tudja. Bizonyos szempontból a legostobább fickó. De nagyszerű tud lenni, amikor a dolgoknak arcot kell adni. Olyasvalaki, aki megmenti a presztízst, a leghasznosabb tagja minden kabinetnek, és ezért támaszkodik rá annyira a miniszterelnök.

– Nos, ezen a kegyelmi éjszakán aztán tényleg megőrizte a komolyságát – bólintott Don. – Egy tábornok sem tudta volna jobban csinálni, a veszteséglistáját olvasva. De mi köze van mindehhez a miniszterelnöknek?

Mielőtt West válaszolhatott volna, megszólalt a csengő. Don az ajtóhoz lépett.

– Gondolom, Sancroft az.

– Igen, de ne menj le! Sannie-nak van kulcsa. Gyakran alszik itt, ha későig tart a munka a Házban.

– Van valami innivalótok? – szólt egy vidám hang a folyosóról. – Micsoda egy éjszaka júniusban! Leszakadt az ég. Siratja a milliomosodat, Bobbie, fiam, vagy talán azt a zűrzavart, amibe holnapra a kormány kerül emiatt a kis riadalom miatt? – Sancroft belépett, és a gázkandalló mellett kibújt a cipőjéből.

– Micsoda! Ennyi whisky három személyre? Jó ötlet, hogy teával kipótolod. Nos, van egy kis hírem, ami serkentőül szolgál, ha már a whiskyre nem számíthatunk. Találd ki, mi történt a barátoddal, Oissellel!

– Oissel? Mégsem halt meg? – kérdezte West.

– Attól tartok, eléggé halott, de kirabolták.

– Kirabolták? Mikor? Azóta, hogy öngyilkos lett, vagy amikor vacsorázott?

Sancroft belebújt Bob régi papucsába, és egy nagy csupor dohányból megtömte a pipáját.

– Úgy tűnik, nagyjából ugyanabban az időben történt. Nem, kicsit később. A hír távírón érkezett, amikor a dolgom végeztével épp eljöttem az irodából.

– Akkor nem voltál ott?

– Én nem. Hivatalosan nem szabadna érdeklődnöm semmi iránt, ami nem az alsóházban történik, és ezt a nézetet igyekszem a lehető legmesszebbmenőkig támogatni. Meg amúgy is, a bűnügyi osztagunk rajta van az ügyön. Nem, teát nem, kedves Bobbie. Miért hagyod, hogy másvilági vademberek rávegyenek arra, hogy megidd ezt a vackot? Nem csoda, hogy a legkisebb provokációra fogod magad, és megölöd a főnököd vendé…

Egy párna a száján találta el. Sancroft a feje mögé dugta, és feltette a lábát a kandallórácsra.

– Most pedig, Bob fiam, a bácsi szeretné hallani a belsős információt erről a kellemes kis összejövetelről a J szobában. Utánanéztem a Monsieur Georges Oisselről szóló feljegyzéseknek, és elég érdekes vendégnek tűnik.

– Mit tudtál meg róla?

– Az Amerikai Külföldi Hiteltársaság igazgatója és az Eclair Texasi Olajtársaság elnöke. Úgy tűnik, szabadidejében néhány más hasznos vállalkozást is irányított. Na most, nem látom, hogy a belügyminiszterünk texasi olajjal foglalkozna. Nem volt sok pénze, és amije volt, azt is elég unalmas értékpapírokban tartotta, azt hiszem. De az AKHT egészen más. Vajon csak a nagyra becsült miniszterelnökünket helyettesítette, mert felteszem, a pénzügyminisztérium tudott valamit erről a vidám eseményről, vagy nem? A miniszterelnökünk egy ördög, amiért nem avatja be a minisztériumokat a saját dolgukba, ha rá tudja venni őket, hogy valaki máséval foglalkozzanak.

West egy drótból készült kenyérpirító villát csavargatott furcsa formákba. Letette, és elkezdett fel-alá járkálni a szobában.

– Sannie, te is tudsz annyit, mint én. A kabinet eléggé titokban tartotta a hiteltárgyalásokat. Muszáj volt. Az Albert Hallban nem lehet ilyen üzletet lebonyolítani, és belépődíjat kérni érte. De amennyire én tudom, mindkét fél jó üzletet kötött. A feltételek elég szigorúak voltak, de amennyire én tudom, Oissel és a belügyminiszter próbáltak barátságos alkut kötni és megajándékozni vele a miniszterelnököt.

– Akkor Oissel miért pont ezt a pillanatot választotta, hogy lelője magát anélkül, hogy bármilyen célzást is tett volna a belügyminiszternek? – kérdezte Shaw.

– És ez a betörés pusztán véletlen egybeesés? Nem, fiam, itt valami gyanús – mondta Sancroft.

A három férfi, aki Sancroft kijelentése után csendben pöfékelt a pipájából, felriadt, amikor újra felberregett a csengő.

– Ki lehet az ilyenkor? – kérdezte Shaw, és az ablakhoz lépve megpróbált lenézni az utcára a zuhogó esőben. – Ajtót nyissunk?

– Jobban tesszük – mondta Sancroft. – Lehet, hogy mostanra már valaki más is bajba került. Lemegyek, és hacsak az illető nem valami új, izgalmas hírrel érkezett, azt mondom, hogy nem vagy itthon, hacsak – elvigyorodott – nem vártál ma este valami különleges vendéget, Bob.

West kipréselt magából egy vigyort, majd folytatta a drótvilla csavargatását, amíg Sancroft be nem kiáltott az előszobából:

– Bob, Blackitt felügyelő az!

West kiment, hogy üdvözölje látogatóját, és Shaw egy mély, de kellemes hangot hallott.

– Igazán sajnálom, hogy ilyen késői órán zavarom, Mr. West, de találkoznom kellett magával.

– Semmi baj, felügyelő úr. Nem igazán van most kedvünk lefeküdni. Don, ő itt Blackitt felügyelő, a Scotland Yard egyik kitűnő embere.

– Örülök, hogy a való életben is találkozom eggyel – mosolygott Don. – Iszik egy pohárral, felügyelő úr?

Miközben elvégezte a szertartást a whiskyvel és a szódával, Shaw a maga csendes, elmélyült módján felmérte az újonnan érkezettet. Vaskos férfi, skandináv színekkel, komikus arccal, tengerészkék utcai öltönyben, amelyet részben a tekintély, részben a mások tekintélye iránti tisztelet azon légkörével viselt, amely annyira jellemző a brit rendőrség felsőbb szintjein.

– Ez az az úr, aki magával vacsorázott? – kérdezte a felügyelő, miközben elvette a poharat Dontól.

– Igen, Sancroftot pedig természetesen ismeri.

– Túlságosan jól – mondta a felügyelő mosolyogva –, de azt állítja, hogy a maga barátjaként van itt, nem pedig újságíróként, úgyhogy rátérhetünk a jövetelem céljára.

– Természetesen hallott az Oissel lakásába történt ma esti betörésről – mondta Sancroft, nemleges válaszban reménykedve.

– Épp onnan jövök. Gondolom, látta a felvételen. Szörnyen kár szegény Jenksért, nem igaz?

– Jenks? – hápogott Bob. – Mi történt vele?

– Ő is meghalt – közölte a felügyelő komolyan. – Azt hittem, tudja, mivel a betörésről értesült. A tolvajok lelőtték.

– Ez nem szerepelt az első üzenetben, amit láttam. Jenks beadta a kulcsot! A belügyminiszter saját, csodálatos Jenkse. Szavamra, az öregednek nem ez a szerencsenapja, Bob – mondta Sancroft.

– De ki az, vagy ki volt az a Jenks? – tudakolta Shaw.

– Mondtam a vacsoránál. A főnököm embere volt. Megmentette az életét, amikor a külügyminisztériumban dolgozott az előző kormány idején, ezért a főnök felvette az inasának és a bizalmasának, és nagyon sokra tartotta. Tényleg a világ legjobb embere volt szegény fickó.

– Elsősorban Jenks miatt kerestem fel – mondta a felügyelő. – Nyilván nagyon bátran halt meg, miközben Oissel tulajdonát védte a tolvajoktól, de nem egészen értem, miért volt ott egyáltalán. Miért nem állt Oissel a Yard rendes védelme alatt?

– Mert egyszerűen nem lehetett – felelte West, Blackitt felé tolva a dohánytartót. – Minden tiszteletem a kollégáié, felügyelő úr, de ezek a személyi testőrök, akiket maguk biztosítanak előkelő látogatóinknak, pokolian kellemetlenek tudnak lenni. Oisselre soha nem vigyázott más, mint a saját inasa, egy furcsa öreg francia, Pierre Daubisq, aki egy csótányt sem tudott távol tartani tőle. Egy olyan fickónak, mint Oissel, megvannak az ellenségei, és a kormány nagyon fontosnak tartotta, hogy semmi baja ne történjen, amíg itt van. Kissé kínos volt, hogy elzavarta a maguk embereit, így miután erősen törtük a fejünket, a belügyminiszternek támadt egy ötlete, és felajánlotta Jenks szolgálatait. Jenks és az öreg Oissel pedig kitűnően kijöttek egymással.

– De mi történt a lakásban, Blackitt? – kérdezte Sancroft. – Mit kerestek a tolvajok?

– Még nem ismerünk minden részletet. Ott hagytam az egyik jó emberemet. Oissel emberét kloroformmal elkábították. A portás gyanút fogott, amikor látta, hogy a két férfi, akit a lifttel felvitt, lerohan a lépcsőn, és hívta a rendőrséget. Szegény Jenkset holtan találták az előszobában, Daubisqot pedig elkábítva. Amíg nem tér magához, nem tudjuk kideríteni, mi történt.

– És fogalma sincs, hogy mit kerestek? Csak egy közönséges rablás volt?

– Amennyire meg lehet ítélni, nem. Rengeteg értékes dolog hevert ott, amit elvihettek volna, ha arról van szó. Magának van valami ötlete, hogy mit kereshettek, Mr. West?

– Ezt a belügyminisztertől kell megkérdeznie, felügyelő úr.

A felügyelő letette a poharát, elhárítva az újratöltést, és Robert felé hajolt.

– Mr. West – mondta komolyan –, a kormány számára nagyon fontos, hogy ez a dolog tisztázódjon, nem igaz?

– Nagyon fontos, azt hiszem.

– Akkor szeretném, ha segítene bizonyos információk megszerzésében, mert nem hiszem, hogy enélkül sokra jutnék.

Ez persze hízelgés volt, amint azt West arcának halvány pírja is mutatta. De a fiatalember politikus volt, és mint ilyen, nem hajlandó meggondolatlan bizalmaskodásra.

– Megkaphatja, felügyelő úr, de tudja, hogy egy parlamenti magántitkárnak soha semmit nem mondanak el, még annyit sem, hogy tudja, mit nem szabad elfecsegnie.

– Nem államtitkok után kutatok, Mr. West. A belügyminisztertől kaptam egy üzenetet, miszerint rendkívül fontos, hogy az egész ügyet tisztázzuk, hogy legalább a kormány tudja, mi történt, még akkor is, ha nem lenne bölcs dolog, ha Oissel magánügyeiből túl sok minden kiszivárogna a nyilvánossághoz. Ezt a feladatot lehetetlen lesz elvégezni, hacsak nem számíthatok a baráti együttműködésére, még abban is, hogy amikor csak szükséges, kérdéseket tegyek fel a belügyminiszternek. Ha segít, megígérem, hogy semmit nem tartok titokban maga előtt.

– Micsoda ajánlat, Bob! Kínálja fel ezt nekem, felügyelő úr, és készséges rabszolgája leszek, amíg csak fel nem kötik Jenks gyilkosát.

– Maga már korábban is segített nekem, Mr. Sancroft – mosolygott a felügyelő –, ám ebben az ügyben nem kívánatosak a riporterek. Mint Mr. West barátja, örömmel vesszük, ha segít nekünk, mert a magáénál jobb „szimattal” még nem találkoztam.

– Jelentéktelen szerv, de jó szolgálatot tesz – mondta Sancroft, megsimogatva az orrát.

– És engem kihagynak az izgalmakból? – kérdezte Shaw a szelíd, vontatott hangján.

– Szó sincs róla – tiltakozott Bob. – Már így is benne vagy a közepében, úgyhogy ott is kell maradnod. Nos, állunk a rendelkezésére, felügyelő úr. Parancsoljon velünk!

A felügyelő elmosolyodott.

– Most már nem kellene több bajnak történnie, mint amennyitől megjön a kedvünk a munkához – mosolygott –, de attól tartok, lesz még. Mindenesetre ma már nem tehetünk mást. Megtudtam, amit Jenksről tudni akartam. Holnap tizenkettőkor találkozom a belügyminiszterrel a minisztériumban, már ha nem kell lemondania a találkozót egy kabinetülés vagy valami hasonló miatt. Akkor lesz szükségem a segítségére, Mr. West.

– Rendben. Holnap fél tíztől a szobámban leszek. Nem ígérhetem, hogy be tudom juttatni a miniszterhez, de beviszem neki az üzenetét.

A felügyelő felállt.

– Akkor azt hiszem, egy kis alvás nem fog ártani, különösen magának, Mr. West.

– Úgy érzem magam, mint még soha – mondta West, miközben azzal foglalatoskodott, hogy odaadja a vendége kabátját és kalapját. – Te ugye nem mész el? – tette hozzá, látva, hogy Sancroft is felhúzza a cipőjét.

– Ó, elkísérem a felügyelőt, és közben átrágunk egy-két elméletet! London olyan helynek tűnik, ahol egy ilyen éjszaka után bölcsebb kettesben sétálni.

Miután Blackitt és Sancroft távozott, West egy pillanatig állt és nézte Shaw-t, aki még mindig a karosszékben ült.

– És London nem elég izgalmas ahhoz, hogy marasztaljon téged – mondta.

– Kezdetnek elég tűrhető – felelte Don ásítva –, és úgy látom, több izgalom is várható, ha a kép többi része is láthatóvá válik.