A.Zavarelli

Crow – Varjú

Boston alvilág I.

A.Zavarelli – Crow – Varjú – Boston alvilág I.

A fordítás az alábbi mű alapján készült: A.Zavarelli – Crow ( Boston underworld I.) Copyright © 2016 by A.Zavarelli

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2021 Hungarian translation © Fazakas Emese Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Masiko Fable

Borító: Fazakas Emese

Kép forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu facebook.com/bookdreamskiado instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9786156155870

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosíthat

Mackenzie

Utálom a zsarukat.

Rohadtul gyűlölöm őket. Különösen errefelé. Sohasem

tudhatod éppen ki van a célkeresztjükben. Az, hogy az elmúlt hat hónapban velük foglalkoztam, nem javított semmit a kialakult képen.

Kibaszott zsaruk.

Nem szánnak rám egy rohadt napot sem. Amikor megtettem a bejelentést az eltűnt személy ügyében, alig akartak foglalkozni vele. Nyomozás? Olyan nem létezik. Minden alkalommal, amikor meglátnak az őrsön, forgatják a szemüket. Le se szarják, hogy eltűnt egy nő, csak mert megkérdőjelezhető a hírneve. Csak úgy, mint több ezer embert ebben az országban, őt is beszippantotta a fekete lyuk. Egy olyan rendszer kénye-kedvére vannak kiszolgáltatva az eltűntek családjai, rokonai, amelyben attól függ a nyomozás, ki hogy néz ki, vagy mennyire tálal ki a médiának. Taliáért senki sem küzd. Csak én. Rajtam múlik, hogy megtudjam, mi történt vele.

Ugyanez volt az apámmal is. Felejtsd el, hogy brutálisan meggyilkolták. Megérdemelte, mert egy névtelen senki, egy jelentéktelen bokszoló volt, aki a föld alatt harcolt. Rossz emberekkel állt kapcsolatban, ezért megkapta a büntetését. A zsaruk így kezelik a dolgokat ebben a városban. Így kezelték apám halálát és a tizenhárom éves gyereket, akit hátrahagyott. A szőnyeg alá söpörték, és olyan ügyekkel foglalkoztak, amik valóban számítanak.

Akkor még gyerek voltam, így nem volt beleszólásom. De már felnőttem, huszonkét éves vagyok, és átkozott legyek, ha hagyom, hogy ez újra megtörténjen. Az elmúlt kilenc év egy acélszívű nőt kovácsolt belőlem. Ezúttal nem hátrálok meg. Bármibe is kerül, hogy megtaláljam, megteszem. Ez sokkal személyesebb ügy nekem, mint bármelyik irodai majomnak.

Ezért ülök most egy balfék irodájában, aki az FBI-nak dolgozik. Ezek a túlfizetett robotok is rohadt zsaruk, mégis sajnálom a velem szemben ülő nőt. Cameron ügynök a neve, ahogy a névtábláján, és az asztalán szétszórt aktákon is látható. Ha elég jól megnézel egy embert, mindig találsz valami árulkodót róla. És Ms Cameron irodája azt sugallja, hogy fontosnak akarja érezni magát. Valószínűleg a legjobb éveit a munkának szentelte, de ebben a rohadt irodában ragadt a felhalmozott, rendezésre váró papírokkal, és az istenverte névtábla minden, amit fel tud mutatni a karrierjéről. Elcsigázott arcát a keserűség ráncai barázdálják. Nem úgy néz ki, mint akinek egész életében lett volna egy jó napja. De vajon nekem volt-e? Talán, ez az, ami zavar vele kapcsolatban. Egy kicsit magamat látom tükröződni a tekintetében. A jövője szürkévé vált, minden este hazamegy a macskáihoz.

Gondolom, ennek a nőnek sok van belőlük. Fakóvörös hajának stílusa megragadt a nyolcvanas években, a szürke kosztümje sem dobja fel sápadt arcszínét. Feltolja a szemüvegét az orrára és kortyol egyet a bögréjéből, mint aki azt próbálja elhitetni, hogy rohadtul képben van. Legalább ez megy neki, azt hiszem.

– Nos, uhm…– néz a papírra, hogy megkeresse a nevem. Azt a nevet, amit már kétszer mondtam neki.

– Mackenzie – ismétlem.

– Igen, Mackenzie – húzza ki magát és sóhajt. – Megértem az aggodalmát, tényleg. Tudom, hogy nem úgy tűnik, de a nyomozás folyamatban van. Biztosíthatom, hogy foglalkoznak vele.

A harag úgy fortyog bennem, mint a láva, azzal fenyegetve, hogy bármelyik pillanatban kitör, és elpusztít mindent körülöttem. Esküszöm, hogy ezek a seggfejek előre be vannak programozva, hogy ugyanazt válaszolják a kérdésekre. Elegem van ebből a lejárt lemezből. Egész életemben ezzel a baromsággal etettek. Nevelőszülők, szociális munkások, rendőrök, és mindenki más azt mondja, hogy tudják, mi a legjobb. Pingpong labdaként pattogok a rendszerben, már alig van energiám harcolni ellene.

Pontosan ezt akarják. Menjek haza és adjam fel. Azt feltételezik, ahogy telnek a hónapok, majd az évek, a fájdalom elhalványul, végül elfelejtem, hogy valaha létezett. De ez nem fog megtörténni. Soha nem mondok le róla.

SOHA!

Veszek egy mély lélegzetet és közelebb tolom a képet az asztalon. Ritka őszinte pillanatot ábrázol, amikor Talia mosolyog és csillogó, tiszta szemekkel néz át a válla felett. Ritkán mosolygott őszintén. Megvoltak a maga démonjai, de sikerült elkapnom ezt a kivételes pillanatot, amit mindig is nagyra becsültem. Azt akarom, hogy tudják, hogy valódi ember volt, igazi érzésekkel. Plusz, ha van valami, amit megtanultam kutatás közben az az, hogy a hírügynökségek szeretnek elbűvölő mosollyal beszélni a lányokról.

– Csak nézze meg az arcát – könyörgök. – Nézze meg ezt a lányt. Nem az aktáját, hanem az arcát. Ő nem egy utcalány vagy ribanc, vagy bármi, ami kevésbé fontossá teszi. Nem drogozik, nem bűnöző. A neve Talia Parker.

Az ajkaim remegnek, de nem hátrálok meg. Nem vagyok sírós. Ha az apám itt lenne, azt mondaná, szedjem össze magam. Az érzelmek olyan luxust jelentenek, amit egy Wilder nem engedhet meg magának. Ez a filozófia is elvérzett a kapcsolatunkban, beárnyékolva vagy éppen megerősítve azt, attól függ honnan nézzük. Azt mondta, ne sírjak, ezért nem sírtam. Azt mondta, ne törődjek senkivel, ezért nem tettem. Mindent elnyomtam, és mélyen magamba zártam. Az igazat megvallva, túl sokat érzek. De ezt nem tudják rólam. Senki sem, mert mindig én irányítok.

Cameron ügynök úgy néz rám, mintha hisztérika lennék. Nem érdekel mit gondol, csak meg kell értetnem vele.

– Együtt nőttünk fel nevelőszülőknél. – Egy elfojtott nevetés tör elő a mellkasomból. – Tudom, hogy ez közhely, ugye? – A hangom tébolyult, akárcsak Cameron ügynök tekintete, ahogy figyel, miközben kiakadok. Mindenesetre folytatom. – Ha elolvasta az aktáját, akkor tudja. Tudja, hogy egyszer már észrevétlenül kicsúszott a rendszerből.

Az ő érdeke, hogy Cameron ügynök tényleg a valódi arcát nézze. Legalább egy percig mered a fotóra, ettől a kedvességtől jobban érzem magam. A többiek nem bírnák ennyi ideig.

– Nagyon csinos lány – köszörüli meg a torkát, és visszatolja felém a fényképet. – Ha találunk valamit, ígérem, hogy jelentkezem, Miss Wilder.

A falak kezdnek összepréselődni. Minden elhalványul, összezsugorodik, szétfolyik. Sikítani akarok, rombolni. Úgy viselkedni, mint egy őrült. Szét akarom szedni ezt a béna irodát és a névtábláját a padlóba taposni.

Ehelyett veszek egy mély lélegzetet. Ez nem segít az ügyemen.

– Mi van a bizonyítékokkal, amit hoztam? – vonom kérdőre. Cameron ügynök újra belenéz az aktába, átnézi Talia bank-

számlakivonatát és mindent, amit eddig össze tudtam gyűjteni.

Szalmaszálakba kapaszkodom. Tudom.

– Ez nem éppen bizonyíték – kezdi. – Mindez azt bizonyítja, hogy két hete készpénzt fizetett be a bankszámlájára. Csekk nélkül nem tudjuk lenyomozni, hogy kitől származik a pénz.

– Tőlük van – szorítom ökölbe a kezem. – Biztosíthatom róla.

– Összepréseli a száját, tudom, hogy bármelyik percben kidobhat.

– Mi van a többi lánnyal? – folytatom. – Nem gondolja, hogy az eltűnt személyek száma az utóbbi egy évben megugrott ezen a területen? Mind fiatal, csinos lányok. Valahol lenniük kell.

– Biztosíthatom, hogy minden tőlünk telhetőt megteszünk, a legjobb ügynökünk dolgozik rajta – mondja. – De jelenleg nincs kapcsolat a lányok és a Slainte között. A barátja az egyetlen, akinek kapcsolata volt a klubbal, ha igaz, amit mond, és még erre sincs bizonyíték.

– Küldjenek egy beépített embert – kérlelem. – Akkor majd meglátják, hogy mi folyik ott valójában.

– Nincsenek meg a forrásaink ehhez – válaszolja. – És bármilyen bizonyíték is lenne, megvan kötve a kezünk.

Bizonyíték.

Mindig itt kötünk ki. Persze, hogy nem hagynak bizonyítékot. Ők a kibaszott csőcselék. Mit várnak? Lesz egy hatalmas neon felirat, hogy „mocskos üzleti kapcsolatokat folytatunk itt”? Biztos vagyok benne, hogy a szövetségeseik már tudnak róla. Ebben a városban mindenki az. Ez a probléma. Sosem tudhatod, hogy ezek közül melyik seggfej van a csapatukban.

Megszorítom a lábam, és ide-oda kapkodom a tekintetem, mint egy narkós. Utálom ezt a helyet. A falak szürkék, a levegő állott.

Bizonyíték. Honnan szerezhetnék bizonyítékot?

A tekintetem megakad Cameron ügynökön, és a legőrültebb ötlet jut eszembe.

– Küldjön be engem! – bököm ki. – Beépülök. Nincs szükségem pénzre cserébe. Bármikor kapcsolatba léphet velem, vagy hogy a pokolba hívják.

Összepréseli a száját és sűrű ráncok jelennek meg a homlokán.

– Soha nem engedélyezünk semmi ilyesmit, Miss Wilder – jelenti ki határozottan. – Szóval, kérem ne kezdjen magánakcióba. Felveszi a névjegykártyát és feláll, azonnal tudom, hogy ki fog küldeni. Követem, mert egyértelmű, hogy itt nem találok segítséget.

– Ha bármi eszébe jutna az üggyel kapcsolatban, hívja ezt a számot – nyújtja át.

Rideg mosollyal átveszem és összegyűröm az öklömben.

– Köszönöm, hogy időt szánt rám.

Miután kisétálok és bevágom magam egy taxiba, a saját következtetéseimhez jutok. Cameron ügynök téved. És ott, a nyikorgó kerekű autóban, a szalámi szagú taxissal, mosolyra lelek a lehangolt pusztaságban, mert akár egyetért Cameron ügynök, akár nem, az ötletem nagyon is működhet. Sőt, azt hiszem, ez a legfényesebb ötlet, ami az elmúlt egy év alatt az eszembe jutott.

1.

Lachlan

Bostont szürke felhők borítják és a várost elárasztja az eső. Egy tradicionális ír búcsúztató, történetesen a nagyapámtól, akit soha nem volt lehetőségem igazán megismerni.

A férfiak egyesével előrelépnek, hogy elmondják búcsú- beszédjüket. Niall és Ronan némán mellettem maradnak. Az őszi szellő magával ragadja a halkan kimondott, és ritkán hallható részvétnyilvánításokat. A csontjaim nehezek, a ruhám átázott, és csak az éles levegő maradt, ami a vihar után érkezik.

Végre elmentek.

Amikor előrelépek és a koporsó felett állok, a szavak cserben- hagynak, mint általában. Egyikünk sem találta a megfelelő szavakat, hogy elmondjuk egymásnak, amikor még itt volt a földön. Mi haszna lenne most?

A fehér liliom a kezemben elhervad a szemem előtt. Rajtam kívül Carrick volt az utolsó Varjú. Az utolsó kívánsága súlyosan nyomja a lelkemet. A teher, hogy büszkévé tegyem. Folytassam az örökséget és a vérvonalát. Hogy tagadhatnám meg egy haldoklótól az utolsó reményét, amit véres zihálások között hadart el?

Nem üres hitegetés volt. Minden szó, amit abban a végső pillanatban mondtam, egy ígéret volt neki. Büszke lesz rám. A nyomdokaiba lépek, ha kell a pokol kapujáig megyek, hogy megtartsam az ígéretem. Ő az a férfi, aki felnevelt. Az az ember, aki mindent megadott nekem.

Egy katolikus ima suttogása közben a virág a fényes fafelületre esik és leereszkedik a földbe. Niall és én újra keresztet vetünk és a kőbe vésett szabályt skandáljuk, amit Carrick megőrzött az elmúlt harminc évben. Ugyanaz a törvény, amit mindannyian betartunk.

„Család, hűség, becsület és vér.

Ez az egyetlen dolog, ami igaz.”

Niall vet rám egy pillantást, aztán megint lehajtja a fejét.

– Gyere, sétáljunk.

A temető komor, halállal és a vele járó bánattal teli. A fű a cipőnk alatt tele van az elpusztult őszi levelekkel. Nincs helye a szívemben a bánatnak. Már rég megkötöttem a békémet a halállal. Az ember nem a halhatatlanság elvárásaival lép az életbe. Az ember nem a halhatatlanság elvárásával születik a világra. Tiszteletre méltó, hogy Carrick a Szindikátusnak szentelte az életét. Ahogy én is. Most felesleges ilyen dolgokon rágódni. Később lesz még rá alkalom. Egyelőre kötelességtudóan követem Niallt a Szent Marcellina kőlépcsőjén. A tömör tölgyajtók tiltakozás nélkül nyílnak. Fapadok sorakoznak a folyosón, a levegő bor és bűnbánat illatával átitatott. A folyosó végén letérdelek és elmondok egy imát az elhunytakért. Nem hiszem, hogy jó ember lennék. Mint minden katolikus, a bűneim bűntudata gyakran súlyosan nyomja a lelkiismeretemet. Nem változtat azon, hogy ki vagyok. Nyolcéves kisfiúként a mamám azt mondta, ne legyek olyan, mint az apám. Tehát magától értetődő, hogy azóta is ezt az életet akarom. A saját utamat választottam, és még egyszer megtenném. A szervezetet a hűség és a becsület uralja. Család. Amit a legjobban tisztelek. Nem a társadalom tisztességes üzleti rendszerével foglalkozunk, de még mindig vannak erkölcseink. Ha egy gonosz cselekedet beszennyezi a lelkemet, az az enyém lesz. Vigyázunk egymásra. Megvédjük egymást. Ha a pokol az ára, hogy megfizessek a földi bűneimért, hát legyen.

Ez a család az egyetlen, ami maradt nekem.

Egy idő után Niall mellém ül, és előhúz egy flaskát a zakójából. Nincs baja a formaságokkal vagy a vallással. Már régen lemondott Istenről, csak Carrick iránti tiszteletből imádkozott ma. Felém tartja a palackot és belekortyolok. Niallnak mindig jóféle anyaga van. Az oltárra fókuszálunk, de a csend megmarad közöttünk. Ez az, amit értékelek benne. Vezetőként Niall sztoikus jelleme sokkal nagyobb félelmet vált ki, mint bármelyik hangos szájú féleszűé.

A zsebébe nyúl és egy nagyszabású Szent Antal medál lóg a bőrkesztyűjén.

– Szerette volna, hogy ez a tiéd legyen, fiam.

Az ujjaim közé véve az aranyat, valami soha nem ismert fájdalom éledezik bennem. Bármelyik Szentet választhatta volna, de ez mellett döntött. Carrick soha nem félt a haláltól, inkább elveszítette a lelkét.

– Tudom, hogy fáj, Lachlan – mondja Niall. – Nem volt elég időtök együtt.

– Nem, nem volt.

Tizenöt év nem elég idő ahhoz, hogy kiismerjek egy olyan embert, mint a nagyapám. Úgy hiszem, még ötven év is kevés lett volna, ahhoz nagyon mesterkélt volt a kapcsolatunk. Hallgatag ember volt. Erős és büszke, de mindig csendes. Sosem tudta igazán, hogy milyen apafigurának lenni. Nem kedvelt, amikor tizenhat évesen megjelentem nála. Mégis befogadott. Nem sokat foglalkozott velem. Egy másik generációból származott. Hitt abban, hogy a vérvonal erős és megbízható. Boldog voltam, hogy a nyomdokaiba léphettem. Tizenhat éves koromban bekerültem a MacKenna Szindikátusba. Életem legbüszkébb napja, hogy véresküt tettem. Sosem mondta, de Carrick is büszke volt.

Régi módszerekkel kezdte. Páncélozott teherautók és banki munkák. Drog és szerencsejáték. Ezeket a dolgokat ismerte. Az utak, amiket tudott. Bevezetett a világába, de most az az ember ül mellettem, aki miatt azzá váltam, amilyen most vagyok. Ő volt a mentorom az elmúlt évtizedben. Vállalta azt a szerepet, amelyet Carrick nem tudott. Együtt vezettük át a bandát a modernebb világba. Carrick minden lépésnél harcolt ellene. A Szindikátus a mai állapotában nem a nagyapám maffiájának köszönhető. Niall úgy vélte, hogy a tevékenységünk megtisztítása az egyetlen módja a boldogulásnak. Végül Carrick is csatlakozott.

Most már nem számít. Elment. A Szent Antal medál égeti a tenyeremet. A vérvonalam halott. Közelebb vagyunk az oroszokkal való szövetséghez, de az egyikünk elveszett. Nem tűnik igazságos áldozatnak. A dolgok most megváltoznak. Van valami, ami megmarad Niall és köztem. Ez a felelősség súlya. A teher, hogy bizonyítsam a hűségemet a mellettem ülő férfi iránt, és megerősítsem a Szindikátus iránti elkötelezettségemet. Nem lesz egyszerű betölteni Carrick helyét, de nálam jobbat nem fog találni, hogy teljesítse az elvárásait. Niall nem adja könnyen. Sean meg fog küzdeni velem a címért. Születése óta több joga van Niall utódjává válni, mint valaha. De én akarom. Az íze az ajkamon húzódik azzal, hogy mennyire akarom azt.

– Úgy hiszed, készen állsz arra, ami ezután következik? – kérdezi Niall.

– Igen!

Vér fog folyni. Fejek fognak hullani. És esküvői harangok szólalnak meg a jövőben. Ez az egyetlen rész, amellyel nehezen tudok azonosulni. De ha Niall engem választ, megteszem. Nincs olyan, amit ne tennék meg a Szindikátusért. Megpecsételemszövetséget, elveszem az orosz menyasszonyomat és elfoglalom az engem megillető helyet, Niall második parancsnokaként. Senki és semmi nem állhat ennek az útjába.

– Szeretném végigcsinálni – mondom Niallnak.

Sötét szeme megtalálja az enyémet, tisztelettel csillog. A hajától az arcvonásáig minden sötét. A férfiak meglapulnak és ujjonganak a jelenlétében. Kemény, de igazságos is. Így tudom, hogy beleegyezik a kérésembe.

– Nem is vártam mást. – Csend telepszik közénk, míg gondolkodik az ügyön. – Holnap elmehetsz.

– Ma este – ragaszkodom hozzá. Rám szegezi a tekintetét, amíg mérlegeli a motivációmat. – Ma van a temetés – mutatok előre. – Ma nem várnak minket. Már intézkedtek, hogy szombaton megváltoztassák a szállítmány helyét. A nyilvánvalóra készülnek.

Niall a flaskán dobol az ujjaival, majd bólint.

– Jól van, okozzunk problémát az örményeknek. Elismerésünk jeléül.

Az ereimben pumpáló adrenalin hatására az öklömbe szorítom a tenyeremben lévő medált.

Vérszomj. Bosszú. Ma este megízlelem.

– Nos, ha ma este elmész, jobb, ha indulunk. – Niall feláll és az órájára pillant.

Együtt kisétálunk az ajtón, de mielőtt elválnak útjaink megveregeti, majd megszorítja a vállamat.

– Elvesztetted a nagyapádat, de tudd, hogy mindig a fiamnak foglak tekinteni.

***

– Szóval, ez az a hely? – bámulja Rory a viharvert házat a gyalogút széléről. – Úgy tervezték, hogy a kurvák itt fognak élni.

Egyikünk sem érez megbánást azért, ami ezután következik. Ez az örmény banda napról napra növekszik, azzal a szándékkal, hogy kielégítsék az igényeiket. Lábujjakra léptek. Pontosabban a lábujjunkra, és az oroszokéra is. De nem csak nekünk. Úgy hallottam, az olaszokkal is összetűzésbe keveredtek. Senki nem érti a dolgot.

Lábujjakra lépni egy dolog. Felforgatni a csemegeboltot, ahol a nagyapám találkozott az oroszokkal? Az teljesen más. Nagy árat kell fizetni egy ilyen tettért.

Ronan átveszi a jogos helyét az oldalamon, és a többiek követik.

– Hogy szeretnéd csinálni? – kérdezi Ronan.

– Igen, főnök, hogy szeretnéd csinálni? – utánozza Sean.

Felsétálunk a tornácra. Nincs különösebb utasításom, kivéve egyet:

– Mindet megölni!

2.

Mackenzie

Előrehajolok az egyensúlyért, behajlítom a térdemet, és a karomra helyezem a súlyomat.

Varjú póz.

Ez egy egyszerű testtartás. Egy kétlépcsős folyamat, amely a legalapvetőbb karegyensúlyokra épül. És mégis egy örökké- valóságig tartott, hogy elsajátítsam. Ha az a típus lennék, aki mentálisan boncolgatná és megvizsgálná ennek okait – ami persze nem vagyok –, nem lenne túl nehéz kitalálni.

A varjú sok mindent szimbolizál a különböző kultúrákban. Varázslat, transzcendencia, sors, szellemi ébredés. Az ég és a föld közötti tér fizikai ábrázolása. Az értelmezések hatalmasak és messzemenők. De, amikor a varázslat és a tudomány eltűnik, csak a valóság marad. Nekem csak egy értelmezés jut eszembe. A legalapvetőbb, különösen számomra. A varjú a halált szim- bolizálja.

Lehunyom a szemem, kiegyenesítem a karomat és kifújom a levegőt, a lábamat tökéletes kézenállásba emelem. Három mély lélegzet. Az orromon és a számon keresztül. Az egyensúlyom még soha nem volt jobb. A koordináció a lényeg. Ellenálló erő? Sziklaszilárd. Valószínűleg pár óráig tudnám tartani ezt a pózt, ha nagyon szeretném. De mielőtt még esélyem lenne rá, Scarlett a szoba másik végéből kipukkasztja a rágóját.

– Elveszíted a fókuszt, Mack.

Vigyorgok és válasz nélkül beleolvadok a Skorpió pózba. Nagyon jól tudja, hogy olyan koncentrált vagyok, mint még soha, de inkább meghal, minthogy beismerje. Scarlett nem akarja, hogy véghez vigyem az őrült tervemet. Az elmúlt néhány hónapban nagyon kreatívan szónokolt ellene, így az a tény, hogy visszatértünk ehhez a régi trükkhöz, arról árulkodik, hogy ez az utolsó próbálkozása. Édes lenne, ha nem tűnne ennyire legyőzöttnek.

Fekete ruhája második bőrként simul a testére és lábain vörös magassarkút visel, nem kérdés, hogy hova megy ma este. Egy tízes skálán Scarlett tizenöt pontos. Egy halálos kiütés. Kár, hogy nem is tud róla.

Barna haja, mint mindig, most is tökéletes, mogyoró színű szeme és hosszú fekete szempillája van. Aranyos kis csillogó táskája kétségtelenül tele van óvszerrel.

Scarlett egy call girl, és egy másik barátom, akit az utcán ismertem meg. Egy sikátorban történt, ahova két fickó belökött engem és Talt sötét éjszaka. Tizenhárom éves voltam, és kemény, mint a tégla a koromhoz képest, de nem elég kemény ahhoz, hogy felvegyem a harcot két sráccal. Scarlett négy évvel volt idősebb, sokkal bölcsebb, és... kés volt nála. Bármennyire is fáj bevallani, megmentett azon az éjszakán.

Nem állunk közel egymáshoz annyira, mint én és Tal, de olyan közel vagyunk, amennyire két hozzánk hasonló lehet. Legalábbis gondolom. Ő is csak egy utcagyerek, aki átesett a rendszer repedésein egy olyan történettel, ami a hideg szívemet is felolvasztotta. Ha valaki tudja, mitől működik az ember, akkor az Scarlett.

Lassan a padlóra ereszkedem, a tekintetem találkozik az övével, miközben kinyújtom a lábam.

– A nap, amikor elvesztem a figyelmem, az a nap, amikor meghalok.

Ezek voltak apám szavai, és soha nem voltak igazabbak. Elvesztette a figyelmét, amikor kapcsolatba került az oroszokkal és most száznyolcvan centi mélyen van. Nem akarom elhinni, hogy ugyanerre a sorsra vagyok ítélve, és mégis ez a világ folyamatosan visszahúz.

– Tudni akarod, mit gondolok, bébi? – Scarlett keresztezi a lábát és kisimítja a ráncokat a ruhájából.

– Nem. – Egyik oldalról a másikra körözök a fejemmel, amíg nem ropog a nyakam. – Nem akarom.

Így is, úgy is folytatni fogja, már ismerem.

– Fel kellene venned az összes megtakarított pénzedet, odaadnod a nyomozónak és más dolgokra összpontosítani, amit irányíthatsz. Például főiskolára menni vagy kezdeni valamit az életeddel.

– Hmm – horkantok fel. – Mondd, hogy lehet, hogy én megtehetem, te meg nem, Scarlett?

Egy pillanatra elhallgat, csinos arcára kiül a vereség.

– Nem kell ezt tenned – bizonygatja.

– Neked pedig nem kell ma este eladnod a tested – vágok vissza.

– És mégis mindketten megtesszük – fejezi be helyettem a mondatot sóhajtozva.

– Ez van Scarlett. Elbaszottak vagyunk. De Talia…

Nem fejezem be a gondolatomat. Nem kell. Mindketten tudjuk, hogy Talia volt a legelbaszottabb mindannyiunk közül. Esélye sem volt. Még most is, ha kiejtem a nevét, a mellkasom összeszorul a gyászban. Scarlett is látja, de nem csinál belőle ügyet. Ennél jobban ismer.

– Hadd segítsek – ajánlja fel.

Nem gyakran érzek melegséget a hideg, halott szívemben, de ahogy a tekintetem Scarlett apró alakjára kúszik a díványon, megtörténik. Szögesdrót páncélja alatt aranyból van a szíve. Túl jó ahhoz, hogy olyanokkal lógjon, mint én, és mégis itt van.

– Azt akarom, hogy maradj ki belőle – mondom. – Ezt te is tudod.

A kis fény a szemében elhalványul, de ez az ő védelme érdekében van. Scarlettnek önpusztító hajlamai vannak. Szeret vakmerő lenni. Ez a saját elbaszott módszere, hogy megbirkózzon azokkal a dolgokkal, amik vele történtek. De nem engedem és nem is fogom eltűrni ezt a viselkedést.

Én egy másik történet vagyok. Mindketten tudjuk, hogy ez az utolsó napom Southie-ban. Holnap egy szaros motelbe költözöm Roxbury-be, és új fejezetet nyitok az életemben. Egy olyan világban, amiből talán nem jutok ki élve. Ha Talia múltjából előkerül valami, minden esélyem megvan erre. Nem vagyok hajlandó mást is belerángatni ebbe a zűrzavarba, így a korábban megbeszéltek szerint, nem ejthetik csapdába Scarlett-tet.

A pokolba is, ki fogom hagyni belőle.

Ő áll a legközelebb ahhoz, hogy a családom legyen. Sosem voltak igazi testvéreim, az anyám meghalt még pelenkás koromban. Rákban.

Mi van az apámmal?

Egy kibaszott legenda volt.

Jack „kalapácsököl’ Wilder. A bostoni boksz alvilágának bajnoka. Amikor az oroszok nem tudták puszta ököllel megverni, egy tompa késsel támadtak rá a sikátorban.

Azt hiszem, apám mindig is tudta, hogy nem sokáig marad ezen a világon. Csak felgyorsította a folyamatot azzal, hogy kapcsolatba került a maffiával. Talán úgy érezte, ha átadja a tudását, lehetőséget ad nekem a küzdelemre. Még pelenkás voltam, amikor elkezdett tanítani, hogyan kell ütni. Semmi mást nem tudott. A férfi evett, lélegzett és bokszolt. Mindig azt mondta, hogy nem tud segíteni matekból, vagy megtanítani főzni, de megmutathatja, hogyan védjem meg magam. Számomra megfizethetetlen volt. Megtanultam szedett-vedett lenni, és soha nem kérek bocsánatot a szarságok miatt. Megmutatta, hogy nem nekem kell a legnagyobbnak vagy a legkeményebbnek lennem, csak tudnom kell, hogyan kell ütni oda, ahol fáj. Az oroszok pedig ott ütöttek, ahol fájt, amikor elvették tőlem. Semmit nem tudtam tenni tizenhárom évesen. De sok mindent tehetek Taliával kapcsolatban. Az olyan pöcsök, mint az oroszok és a Slainte-t működtető ír gengszterek azt hiszik, hogy azt csinálnak, amit csak akarnak, következmények nélkül. Lehet, hogy ez a legtöbb esetben igaz, de még nem találkoztak olyanokkal, mint én. Jack Wilder lánya vagyok. Egy harmadik generációs ír-amerikai, bajnokvérrel az ereimben. Southie utcáin nőttem fel, és nem félek senkitől. Legyőzöm az összes rohadékot és mosollyal az arcomon fogom csinálni. És ha ennek vége, megbánják a napot, amikor találkoztak vagy baszakodtak Talia Parkerrel.

Scarlett több mint valószínű, hogy megérzi a gondolat- menetemet, és egy tudatos pillantást vet rám.

– Ebben az esetben akarod a szerencsekésemet?

– Nem – vigyorgok. – Szükséged van rá az ügyfeleid miatt. A testem egy halálos fegyver.

A humorérzékem a legcsekélyebb mértékben sem zavarja Scarlett-tet.

– Ez nem olyan egyszerű, mint gondolod, Mack. Ennyit elmondhatok. Ne felejtsd el, milyen az, amikor túlerőben vannak.

Felugrok a szőnyegről és karkörzést végzek.

Tudom, hogy igaza van, de nem hagyom, hogy lássa. Scarlett évek óta árulja a testét. A lelke már régen leugrott a hajóról. Mindenkinél jobban tudja, milyen túlerőben lenni. A horror még mindig a szemébe van, és mégis minden nap veszélybe sodorja magát. Már régen megbékéltem a döntéseivel. Nem változtathatod meg a leopárd foltjait. A megtört emberek csak magukat tudják helyrehozni.

Ami engem illet, fájdalmasan tisztában vagyok azzal, hogy nem tudom átírni a történelmet. Bármi is történt Taliával, megtörtént. Ezen sem tudok változtatni. De megkapom a válaszokat. Megszerzem Cameron ügynöknek a bizonyítékát, visszamegyek, és mosollyal az arcomon odacsapom az íróasztalára, azzal ragyogóvá teszem az egész kibaszott évét.

Scarlett közönyösséggel a tekintetében nézi ahogy nyújtok. Minden nap ugyanolyan unalmas az arca, amikor háromórás edzést tartok. De még ő sem tudja elrejteni a büszkeség kis csillogását a szemében, hogy milyen messzire jutottam.

Az elmúlt hat hónapot teljes mértékben erre szenteltük. A harcművészetek kombinációja, a jóga és a pilates segít, hogy erős és koncentrált maradjak anélkül, hogy kemény izmokat építenék. Scarlett azt mondja, hogy ezt az előnyömre is fordíthatom, mert a százhetven centimmel olyan félelmetes vagyok, mint egy kiscica. Az emberek alábecsülnek, és azt tervezem, hogy ezt ki is használom, minden lehetséges módon visszaélek vele.

– Szét fogod rúgni a seggüket – mondja.

– Mindig azt teszem – dobok egy puszit és a hűtőhöz megyek, hogy kivegyek egy vizet.

– Csak… legyél óvatos, oké?

Megállok, amikor meghallom az enyhe remegést a hangjában.

Egy kis érzelemgolyó éledezik a torkomban. Azonnal elfojtom.

– Mennyi időd van még? – kérdezem.

– Egy óra – válaszolja. – Ez elég idő ahhoz, hogy keresztkérdéseket tegyek fel, hogy különböző módon térdre kényszerítsd az embereket. Elméletileg, természetesen.

Úgy mondja, mintha lebuknék, ezért összedörzsölöm a kezem egy gonosz vigyor kíséretében.

– Akkor gyerünk, Scarlett. Gyerünk már.

3.

Mackenzie

Boston kultúrája egy fortyogó massza. Gazdag történelmébe beleivódott a korrupció, az elnyomás és a vérontás. Ezt a várost a bevándorlók építették. Olyan bevándorlók, mint a dédapám. Amikor ő és a testvérei elhagyták Írországot, hogy elmeneküljenek a brit uralom elől, egy jobb életről álmodtak. Tudtukon kívül egy olyan társadalomba jöttek, amely söpredéknek tekintette őket, amint leszálltak a hajóról.

De az írek ismertek a harci szellemükről, és nem adták fel olyan könnyen. Akkoriban mindenki a torta egy darabjáért harcolt. Szövetségek alakultak, és hatalmi harcokat vívtak. Kiderült, hogy nem sok minden változott az idők során. A korrupció jobb, ha rejtve van, de a szövetségek még mindig élnek. Persze a bandáknak lehetőségük volt felemelkedni vagy elbukni. Az olaszok, az írek, az oroszok... Mindannyian porig égtek és többször feltámadtak, mint ahogy meg tudnám számolni. Ez a helyzet a szervezett bűnözéssel, sosem tűnnek el igazán. Amikor egy hatalom elbukik, mindig lesznek más csapattagok készen arra, hogy elő lépjenek, és revansot vegyenek. Mindenki vezetni akarja ezt a várost.

Ez egy gondosan kiegyensúlyozott szabály. Mindegyiknek megvan a saját szövetsége, a területe. Ha nem lépsz a lábamra, én sem lépek a tiédre. A mai Bostonban még mindig sok játékos van a játékban. Nagy és kis halak egyaránt. De most már az oroszok és az írek alkotják az egyik nagyhatalmat. Az írek tanultak egy-két dolgot a történelemből. Míg a magányos farkas cselekedet merész volt akkoriban, nem volt okos húzás. Az olaszoknak volt egy egész hierarchiája, ami okkal működött. Te véded a hátamat, én a tiedét. A La Família nem csak a látszat kedvéért van. Ha csak eggyel is szórakozol, az egész rohadt családdal szórakozol.

És pontosan így működnek a dolgok a MacKenna Szindikátusban is. A Bedford Row banditák közvetlen leszármazottai, a DNS-ükbe pecsételt vérszomjjal jönnek ki az anyaméhből. Kivéve, hogy az elődeikkel ellentétben, ők a korhoz igazodtak. Náluk vannak vezérek, alvezérek, főnökök, mint minden más modern szervezett bűnöző Szindikátusban. És vannak még zsaruk, szenátorok, bírók és még hosszú a lista. Ja, és még valami. Kőbe vésett egyezmény az orosz Bratva egyik legnagyobb frakciójával ebben a városban. Mi a lényeg ezzel az egésszel? Nem akarsz baszakodni ezzel a bandával.

Én mégis pontosan ezt tervezem. Besétálok a város egyik legnagyobb bűnszervezetének magvas belsejébe, és odadugom az orrom, ahová nem tartozik. Ha bárki másról lenne szó, hátradőlnék és leszarnám. De ez nem bárki más, hanem Talia. Mellettem van, mióta kilenc évvel ezelőtt találkoztam vele a nevelőszülőknél. Van egy kötelék az árvák között, ami utánozhatatlan. A tapasztalat, hogy senki másra nem támaszkodhatnak. Talia és én egymásra támaszkodtunk, amíg az állam el nem választott minket, és máshová nem küldte. Amikor elmondta, hogy az új nevelőapja molesztálta, azonnal odamentem és összetörtem a golyóit egy baseball ütővel. Ezután a dolgok sokkal vázlatosabbak lettek. Nem volt könnyű gyereknek lenni Dél-Boston utcáin. De ahogy a nagyapám is tette, amikor megérkezett ide, találtunk hozzánk hasonlókat, és szervezetet alapítottunk. Mi a világ ellen.

Az állam végül megtalált minket, és egy csoportos otthonban kötöttünk ki, de csak néhány évig voltunk ott. Scarlettnek és néhány más kedves léleknek köszönhetően egyszer sem kellett eladnom a testem. A sötét sikátorban harcoltam néhány dollárért. Talia, nos... Nem volt olyan kitartó, mint én. Lágy és érzékeny volt, és még mindig úgy gondolta, hogy a világ jó hely. Még fontosabb lett, hogy megvédjem. Az utcán töltött évek alatt, megtettem. De, amikor idősebbek lettünk, és beköltöztünk az első lakásunkba, a dolgok megváltoztak. Mint kiderült, nincs túl sok lehetőség az olyan lányoknak, mint mi. Talia munkát akart szerezni, hogy kivegye a részét a bérleti díjból, és ez azt jelentette, hogy földalatti klubokban kavart. Aztán elkezdett rossz emberekkel lógni, és hagyta, hogy használják. Nem tudtam, hogyan állítsam meg a lefelé tartó spirált. Már nem voltunk gyerekek, és Taliának rengeteg problémája volt, amit nem tudtam, hogyan kell megoldani. Mielőtt megpróbálhattam volna, eltűnt. Rögtön azután, hogy munkát kapott az íreknél.

Véletlen lenne? Nem hiszek benne.

Talán az írek felelősek miatta, talán nem. Akárhogy is, ez az, amit tudok. Tudom, hogy az oroszok a klubjukban lógnak. És tudom, hogy az egyik orosz nagyon érdeklődött iránta. Nem tudtam kiszedni belőle a nevét. Azt hitte, hogy túl aggódó vagyok, és a figyelmeztetéseimmel csak próbálom elriasztani. Nem akartam, hogy igazam legyen. Isten a megmondhatója, hogy sosem akartam, hogy igazam legyen. Most már csak annyit tehetek, hogy kiderítem, ki ő.

Ez az, amit mondogatok magamnak, ahogy belenézek a tükörbe, és veszek egy mély lélegzetet. Az ujjaimat végighúzom a nyakamon lógó szív alakú medálon, és mielőtt levenném, hogy eltegyem, a tenyerembe fogom.

– Érted teszem, Tal – suttogom. – Kerül, amibe kerül.

A szorító érzés a mellkasomban már majdnem túl sok. A motivációm soha nem volt világosabb, és nem kell a medál, hogy emlékezzek erre. Elrejtem a többi holmimmal együtt, és a jelenre koncentrálok.

Az apám bokszbajnok volt. A legdurvább, legkeményebb, legrosszabb fickó Boston utcáin. Most rajtam múlik, hogy folytatom-e az örökséget. Lehet, hogy lány vagyok, de ez szart sem jelent a családomban. Írek vagyunk. Ez a szar benne van a DNS - ünkben. Szeretünk harcolni. Szeretünk verekedni. És szeretjük, ha közönségünk is van hozzá. Tudom, hogy baromi jó harcos vagyok, de hazudnék, ha azt mondanám, hogy kicsit sem vagyok ideges.

Azok a férfiak odakint? Egytől egyig állatok. Nem fognak kímélni, mert nő vagyok. Nem volt könnyű rábeszélni Johnnyt, hogy hagyja, hogy ezt tegyem. Nem engedné, ha nem hinné, hogy meg tudom oldani. Johnny ismerte az apámat, látta, hogy az ő vére folyik az ereimben. Az elmúlt hat hónapban újra és újra bizonyítottam az edzőtermében. És ez az egész ehhez a pillanathoz vezetett.

Korlátlan szabad harc van a bostoni alvilágban, a legnagyobb és leggonoszabb versenytársakkal. A tervem első és legfontosabb lépése. Nincs olyan harc, amire az írek és az oroszok ne fogadnának. A vérükben van, hogy imádják ezt a sportot. Sajnos nem sétálhatok csak úgy be a Slainte-be, és kérhetek munkát. Az ő világukban ez nem így működik. Olyan embereket vesznek fel, akikben megbíznak. És az egyetlen módja, hogy felkerüljek arra a listára, ha kapcsolatot építek ki. Szóval, mi a leggyorsabb módja, hogy felkeltsem a figyelmüket?

Pontosan! Kiütöm az egyik köcsögöt.

Az, hogy melyikük veszi be a csalit, nem számít. Csak egy kell, hogy érdeklődjön irántam. Az írek semmit sem tisztelnek jobban, mint egy átkozottul jó harcot.

A tükörbe pillantok, és az idegeimet megacélozom egy mély lélegzettel, miközben a csuklómat és a vállamat meglazítom pár körzéssel. Életem legjobb formájában vagyok, felkészültebb, mint valaha. A hosszú hollófekete hajam be van fonva a vállam fölött. A halvány fényben megcsillan a verejték a fehér bőrömön, miközben egyik lábamról a másikra váltok. Szó szerint érzem az energia bizsergését a testemben, életet lehel belém, miközben apám hitvallását mantrázom a fejemben.

– Ki fogod ütni őket – mosolyog Scarlett a hátam mögött. Megpördülök, keresztbe teszem a karomat és ráförmedek.

– Mi a fene, Scarlett? Mondtam, hogy ne gyere ide!

– Gondolod, hogy ezek a fickók rosszabbak, mint azok, akikkel éjszakánként foglalkozom? És azért jöttem, hogy lássam, ahogy harcolsz. A világért sem hagynám ki.

A büszkeség a hangjában félreérthetetlen, akaratom ellenére is mosolygok. Pedig nem kellene, mert csak bátorítja. És azt akarom, hogy Scarlett olyan messze legyen ettől, amennyire csak lehetséges.

– Abban a pillanatban, hogy vége, el kell tűnnöd innen – mondom. – Menj egyenesen haza, és győződj meg róla, hogy senki sem követ. És amíg én odakint vagyok, te is csak egy néző vagy.

Bólint, hogy megnyugtasson, bár tudom, hogy egy szavamat sem hallotta. Mielőtt megismételném, Johnny jön be.

– Készen állsz, Mack?

– Igen – bólintok, összehúzom a köntöst és felteszem a kapucnit a fejemre, hogy elrejtsem az arcomat.

Johnny vigyorog, és rázza a fejét, ahogy a zene elindul. Én magam választottam. LL Cool J's Mama Said Knock You Out.

Aranyos, nem?

Johnny megpofoz, és ha nem ismerném jobban, azt mondanám, hogy a szemei egy kicsit üvegesek.

– Az apád nagyon büszke lenne rád, Mack – mondja. – Most menj és mutasd meg nekik, hogy egy Wilder hogyan intézi az üzletet.

Bólintok, és követem Johnnyt a zene ritmusára. Ez a sport a pózolásról szól, és bár még nem látnak, megadom nekik azt a műsort, amiért jöttek. Minden lépés, amit teszek, felvillanyoz, hogy belépjek a rögtönzött ringbe.

A versenytársam készen áll velem szemben, és már tudom, hogy fölém tornyosul. Láttam már harcolni, ami segít egy kicsit ellazítani az idegeimet. Elég jó, de a harci stílusa teljesen utcai, és technikailag nem képzett. Ráadásul hagyja, hogy az arroganciája és a temperamentuma a legjobbat hozza ki belőle, és máris az egész az arcára van vakolva. Azt hiszi, hogy egy kis emberrel harcol, és ez lesz a legkönnyebb pénz, amit valaha keresett.

Megvárom, amíg a zene megáll, és Johnny elkezdi a dumát.

– Hölgyeim és uraim, készen álltok?

A tömeg hangos éljenzésbe és tapsba tör ki, ez a légkört olyan vad energiával árasztja el, ami csak egy ilyen fajta vérsporttal jár. Az állott izzadság szaga és a túlságosan sok test melege áthatja a régi poros raktár levegőjét. Ez az. A pillanat, amit szeretek. Ebben a pillanatban élek. Ugrálok, előre-hátra rugózom a lábammal, míg Johnny bejelentést tesz.

– Dorchesterből harcol, a száznyolcvan centi magas, nyolcvanhat kiló… Donovan „a horog” O’ Connor.

A hústorony a levegőbe emeli csupasz öklét és körbeforog, a szurkoló tömeg hangja felerősödik. Túlzottan magabiztos pöcs. Engem csak az érdekel, hogy felkeltsem a figyelmüket. Vetek egy pillantást az oroszok felé, hogy szemügyre vegyem ki van itt ma este.

Egyikük sem tűnik ismerősnek. Az apám csak a saját bandáját engedte be, és amikor ezek a fickók idejöttek, megléptem. De most mindannyian rám néznek. Az jó. Az írek felé pillantok. Az egyetlen ismerős arc azé, akiről van néhány mocskos infóm. A vezérük nincs itt, de az emberei igen. És az egyik különösen sötét kíváncsisággal bámul rám. Lachlan Crow. Ő a harmadik az ír alvilág trónján és a hírneve megelőzi. Két lábon járó pokol. Mosollyal az arcán fog megölni. Nem tudom pontosan mi a szerepe a Slainte- ben, de a róla keringő sztorik elég vadak. Azon tűnődöm, hogy legalább a fele igaz, vagy csak azt akarják, hogy veszélyesebbnek tűnjön, mint valójában. De egy pillantás az érzelemmentes arcára és tudom, hogy igaznak kell lennie. Látszik, hogy az emberei tisztelik, őrszemként állnak mellette. Nem tartják magukat egyenrangúnak Lachlannal. Egy ember nem nyeri el ezt a fajta tiszteletet anélkül, hogy szörnyű dolgokat ne csinálna, vagy félelmet ne keltene a körülötte lévőkben.

Természetesen utánanéztem ezeknek a srácoknak, persze nem annyira, mint szerettem volna. Nem tudtam leellenőrizni a hátterüket, így az információim leginkább az utcai hírekből származnak. Ez az egyik előnye annak, hogy Southie-ból származom.

Persze, hogy Lachlan neve be van vésve az agyamba. Ő vezeti a Slainte-t. Ő az egyetlen akadály, hogy bejussak oda, ahol lennem kell, és megszerezzem az információimat. Reméltem, hogy felkeltem a figyelmét, de nem számítottam rá, hogy ilyen intenzív lesz. Gondoltam, vet rám egy felületes pillantást, és akkor használhatom az egyik emberét, hogy összehozzon egy találkozót vele. De egyenesen engem bámul. Kizárt, hogy lássa az arcomat a köntösöm kapucnija alatt, de egy pillanatra szinte azt hiszem, hogy mégis. A tekintete olyan éles, annyira átható, hogy lefegyverző. Elfordítom a fejem, és az ellenfelemre koncentrálok. Majd aggódom Lachlan miatt azután, hogy szétrúgtam Donovan seggét.

– Southie-ból harcol – folytatja Johnny. – Százhetven centiméter magas, ötvennégy kiló, Mack „pillangó” Wilder.

Ahogyan az várható volt, zavarodott morgás hallatszik. Amint ez a köntös lekerül rólam, mindenki tudni fogja, hogy ki vagyok. Nincs visszaút.

Leveszem a köntöst és félredobom. Az egész aréna elnémul, beleértve az ellenfelemet is. Lehet, hogy csak a paranoiám, de egy pillanatra úgy néz rám, mintha felismerne. Ami lehetetlen. Mindig is meghúzódtam, elkerülve a feltűnést, amikor a meccseket néztem. Nem hallottam, hogy ír akcentusa van, amikor felizgatta a tömeget, szóval tudom, hogy Bostonból származik. De abban is biztos vagyok, hogy ez az egyetlen hely, ahol valaha láttam. Idősebb nálam, körülbelül öt évvel, így kétlem, hogy közös barátaink lennének.

Oldalra fordítja a fejét, és észreveszem a hatalmas sebhelyet az arcán. Semmi kétség, hogy harc okozta sérülés. Fekete gombszemével végigsiklik a tekintete rajtam, és felsóhajtok, amikor rájövök, hogy csak alaposan szemügyre vett.

– Rohadj meg, Johnny – mondja.

Idegesen körülnéz az arénában, Lachlant keresi. Nincs kétségem afelől, hogy Donovan nem fél megütni egy lányt, de a felettesétől szüksége van az engedélyre, hogy egy ilyen mutatványt végigcsináljon. Kíváncsian követem a tekintetét, és észreveszem, hogy Lachlan mogorván néz rám. Nem tetszik neki, hogy kínos helyzetbe hoztam. Az összes embere lélegzetvisszafojtva bámulja, azon tűnődve, hogy megengedi-e magának, hogy gyengének tűnjön és csalódást okozzon a rajongóknak, akik ma este eljöttek ide. Egy kihívó mosolyt villantok neki. Mi lesz Crow?

Lachlan észrevehetetlen bólintása után Johnny vállat von és kacsint.

– Kiérdemelte, hogy itt legyen, Donny. Ő is benne van.

Megérezve a nyugtalanságát, visszafordítom a figyelmemet az ellenfelemre, megmozgatom a nyakam, és összeütöm a kesztyűs kezemet.

– Mi a baj, hercegnő, félsz egy kislánytól?

Összeszorítja az állkapcsát, a bicepsze megfeszül ahogy a feszültség átszivárog a testén. A boksz úri sportnak számít.

Ha belekevernek egy nőt, kurvára fogalmuk sincs, hogyan kezeljék. Szerencsémre, ez nem boksz. Bár elsősorban bokszolónak képeztek ki, többet akartam. Minden körülmények között meg akartam védeni magam. Sokan úgy gondolnak az MMA-ra, mint egy rakás ősember szarságra, de felismerem, hogy ez művészet. Ez nem csak a nyers erőről szól. Az állóképességről, az irányításról, a koordinációról és arról, hogy megtanulj bízni az ösztöneidben. Gördülékenyen és magabiztosan mozogj. Soha ne kételkedj magadban, és ne hagyd, hogy az ellenfeled gyengeséget lásson. Esetemben a megjelenés csalóka lehet, és az emberek emiatt mindig alábecsülnek.

– Biztos vagy ebben, bébi? – kérdezi arrogánsan Donovan. – Nem fogom vissza magam.

– Igen, igen – forgatom a szemem. – Olyan nagy vagy, kemény és erős.

Elegem lesz a szócsatákból, odamegyek hozzá és várom, hogy Johnny megadja a jelet. Amint megérkezik a várt jelzés, keményen és gyorsan meglepem Donovant egy jobb horoggal, mielőtt távolabb lépek tőle. Amikor a feje visszapattan, látszik, hogy pokolian kábult, és az emberek a seggükön ülve röhögnek.

– Gyerünk – esek neki. – Hagyd a baromságokat. Adjuk meg ezeknek az embereknek azt, amiért jöttek.

– Meg fogod bánni, kölyök – vicsorogja nehéz sóhajjal.

Villantok neki egy mosolyt, és a súlypontomat áthelyezem

támadásra. Térd hajlít, könyök behúz, vállkörzés és mély levegő.

Johnny szava a törvény ebben a helyzetben és kezdődhet a meccs. Nincsenek meghatározott körök. Addig megyünk, amíg valamelyikünket ki nem ütik. Az egyetlen szabály? Nincs vacak ütés, csak egy punciseggű férfi verekszik úgy.

Donovan minden további habozás nélkül felém jön, és gyors ütések és keresztek kombinációjával soroz meg. Mindegyiket blokkolom és kikerülöm, ami még inkább feldühíti.

Ez volt az első dolog, amit megtanultam. A lábmunka a legfontosabb, a többi pedig jön magától. Ahhoz, hogy jó harcosok legyünk, középre kell lépni és kiegyensúlyozottnak lenni. Donovan lábmunkája hanyag. Túlságosan támaszkodik az öklére ahhoz, hogy irányítsa a mozgását, míg én az egész testemet használom. Ez azonban nem fog megmenteni. Minden harcosnak megvan a maga előnye. Nekem az, hogy az agyammal gondolkodok, és nem egy farokkal. Már most nyilvánvaló, hogy a rövidnadrágom és a sportmelltartóm eltereli a figyelmét. Függetlenül attól, hogy épp most ütöttem meg, még mindig úgy tekint rám, mint egy cicire és seggre. Kihasználom a lehetőséget, hogy elkapjam egy bal horoggal és egy jobb alacsony rúgással. Zihálás szabadul ki a tüdejéből, amikor a sarkam találkozik a sípcsontjával, és az arca gyilkos dühbe torkollik. A tömeg kiabálva és éljenezve üvölt körülöttünk. A zűrzavarban ki tudom venni Scarlett hangját.

– Egyenesen az állába – kiáltja, miközben célzok. – Megvan, Mack!

Ennyit a visszafogottságról. Kizárom, és a feladatra koncentrálok. Nem vagyunk egy súlycsoport, és nem lesz sok lehetőségem, hogy kiüssem Donovant. A legjobb munkámat a nagyobb ellenfelekkel a szőnyegen végeztem. Megkedveltem a brazil Jiu Jitsu-t és a Judo-t az ilyen helyzetekben. Amikor a sikátorokban harcoltam, az ellenfeleim majdnem mindig nagyobbak voltak. Ijesztő lehet, ha nem tudod, hogyan kezeld. De úgy gondolom, hogy a fojtás az egyik specialitásom. Hiper mozgékony vagyok, ezért sokkal könnyebben manőverezhetek a szőnyegen. Hagynom kell, hogy Donovan a földre vigyen, hogy aztán birkózhassak vele.

Bal horoggal indít, ami a vállamat súrolja, ahogy oldalra fordulok. Rohadtul fáj, és ezt látja az arcomon. Mosolyog. Keresztütés kombóval válaszolok, hogy kibillentsem az egyensúlyából, és képes legyek kiütni. Egy könyök felütés az állkapocsra.

Ez nagyon feldühíti, és ahogy megjósoltam, egyenesen rám támad, nyers erejét felhasználva levág a földre. A tüdőmből kiszorul az oxigén és a fogaim az ajkamhoz ütődnek. Az arckifejezésemmel és a ziháló légzésemmel nagy látványosságot nyújtok az egész arénában.