Szilasi László

[18:48: telefon]

(El nem hangzott beszélgetések
anyámmal)
Naplóregény: zsolozsma és mantra
– részlet –

© Szilasi László, 2025

„Testében nincs erő, se vágy;
vak, néma és süket;
forog a földdel, mint a fák,
a sziklák és kövek.”

(William Wordsworth: Lucy
Fordította: Kálnoky László)

„Másból se állna az egész életem,
mint hogy mondani akarnék neki
valamit.”

(Don DeLillo: Fehér zaj
Fordította: Bart István)

Anyám 2022. december 5‑én halt meg.

Fél év múlva, 2023 májusának közepén megjelent az egyik könyvem csehül. Prágában, a Kunsthalléban éppen akkor volt egy kiállítás a bohémek mozgalmáról. Azon a tárlaton vetítették le Nan Goldin amerikai fotográfusnő filmjét. Negyvennégy perc, hétszázötven fotográfia, zenélő, kegyetlenül pontos ütemű diavetítés. Világosan látszott, mennyire akarja, milyen végletesen akarja mindenki a kielégülést. Mindenki egyesülni akar a másik emberrel, azzal az emberrel, aki neki kell. És azért a másik emberért mindenki mindent megtesz. Ennek a működésnek az ábrázolása maga a részvét. Szinte folyamatosan sírtam, és arra gondoltam, ez a film, ez a sok kép a mindenféle nemű emberekről talán még anyámat is meggyőzné. Már nem hívhatom fel.

Anyám hetednapi adventista volt. Sokat olvasta a Bibliát. Az volt a véleménye, hogy a kettőnél több társadalmi nem parasztvakítás, a homoszexualitás pedig divat kérdése, önérdekből neveli bele a gyerekekbe a melegséget a többi buzi. Nem örültem ennek a vélekedésének, ahogyan sok más véleményének sem, fel is idegesített sok mindennel, mégis majdnem minden este felhívtam. 18:48: ez volt a közösen rögzített időpont. Néhány éve volt egy súlyos betegségem, naponta jelentenem kellett neki, hogy immár nincsen semmiféle bajom: ez volt az alapfunkció. Aztán erre ráépült a beszámolás feladata: különböző mélységekben, de általában elmondtam neki, milyen volt a napom. Bizonyos értelemben eleve úgy éltem, hogy este legyen mit elmondanom. Az estére várható beszámoló formálta az életemet. Mindez nem volt a terhemre. Most mégis veszedelmesen és átkozottul szabad vagyok. Valamilyen módon hozzá kellene szoknom ehhez az újsütetű szabadsághoz.

Az a barátom, aki elvitt A harmadik híd világába, valójában pártfogó felügyelő. Biciklizéseink közben sokat beszélt arról, hogy milyen bevezetni az embereket a büntetés-végrehajtás birodalmába, és kivezetni őket onnan. Jelen problémámat viszont nem igazán értette. Anyád nyolcvannégy éves volt. Te nemsokára hatvan leszel. Miért vagy ilyen bohóc? Nem hívhatod fel, oké. De írni írhatsz neki, nem?

A hetednapi adventisták hite szerint az első halál után az emberek alvás közben várják Jézus Krisztus második eljövetelét. A házaspárok úgy fekszenek egymás mellett a sírjukban, akár egy franciaágyban. Megnyugtató ez a pozíció. Nemsokára felébrednek. Ezért aztán, hitünk szerint, anyám ezeket az átiratokat majd csak az apokalipszis idején olvashatja el. És aztán jöhet vagy nem jöhet a második halál. Anyám egész életében a második haláltól félt. Az első soha nem érdekelte.

Elegánsan ment el, azzal a kispolgári választékossággal, ahogyan élt. Vasárnap vitték be a kórházba, előtte mindhárom fiát felhívta telefonon. Hívtál, fiam? Én most bemegyek a kórházba. Majd hívlak, ha jobban leszek, drágám. Másnap a kínaiban ebédeltünk a szerelmemmel a Passzázson. Ott ért utol az osztályvezető doktornő Békéscsabáról. Sajnálom. Nem tudtuk stabilizálni az állapotát. Őszinte részvétem. Sírva hívtam fel a testvéreimet. Nem lepődtek meg, mégsem akarták elhinni. Kisétáltunk a Dóm térre, a karácsonyi vásárba. A Fogadalmi templomban imádkoztam, nem is tudom, miért. A barátnőm nem tudta, mit kell ilyenkor csinálnia. Mondtam, hogy legyen mellettem, amennyit csak tud, hátha mondunk majd néha valamit egymásnak, vagy nem is tudom, kinek.

Nem sokat mondtunk, nagyon keveset. Lehet, hogy éppen ezek azok az elmaradt mondások. Az anyámmal folytatott, soha el nem mondott beszélgetések és telefonbeszélgetések szükségszerű ferdítései és elkerülhetetlen átiratai. Hátha segít, hátha, hátha.

✻ ✻ ✻

06. 19.

A középső testvérem ma fölhívott,

és szeretettel köszöntött a születésnapomon, ami, ugyebár, január elsején van, és én tudtam, hogy ezen a napon a te születésnapod van, ma lennél nyolcvanöt, csodálatos nap, néha átjöttél ilyenkor Szegedre, megtaláltál az Auditorium Maximum előtt, ijedten ejtettem el a cigarettámat, próbáltad nem észrevenni, aztán sétáltunk, és a Honvéd tér mellett az ajzószereimről beszélgettünk, de hát valójában csak a kávéról volt szó, aztán kikísértelek a vasútállomásra, integettem is neked, és amikor elmentél, újra meg újra rájöttem, hogy már megint nem kérdeztem meg, hogyan is születtél, milyenek voltak a körülmények, de azt azért tudtam, hogy otthon születtél, a Pozsonyi utca 50. alatt, orvos nem látott, egy szülésznő vezette a szülést 1938 nyarán, már csak két és fél hónap van hátra, és elkezdődik a világháború (gyönyörű az arcukon a bőrük, olyan szép és tiszta, mint a kisbabák feneke, ezt mondogattad mindig a bábákról, rákenik azt a burkolatot, ami a csecsemőt borítja, magukra kenik a magzatmázat, attól olyan gyönyörűek), nem tudtam, hogyan neveltek, de azt tudtam, hogy volt egy nővéred, aki néhány naposan meghalt, láttam a sírját a jaminai evangélikus temetőben, a gyerekek sírjai között, csak azért is azt a nevet kaptad, mint ő, velem aztán nem fog kibaszni az a kurva Isten, mondta apád, a rendőr főhadnagy, aki csak később vált hívővé, a halálos ágyán, és amikor nyolcvanéves lettél, megkérdeztem tőled, hogy milyen lehet ennyi idősnek lenni, hiszen akkor már hat évvel idősebb voltál annál, mint anyád, amikor meghalt, és te azt válaszoltad, könnyes szemmel, hogy nem emlékszem, fiam, már egyáltalán nem emlékszem szegény anyámra, és én ettől nagyon megrettentem, hiszen hát a halála után te egy egész évig böjtöltél, egyik szombaton sem ettél, és most, 2018‑ban már nem emlékszel rá, mégsem emlékszel, kiesett a fejedből, én meg ezt az egészet talán csak azért írom, hogy velem ez ne történhessen meg, ez az én gyászom, ha lehet ilyet mondani, nem akarlak elfelejteni, nem akarlak, pedig hát a gyász eredménye éppen az, hogy visszamehetünk oda, ahol a gyászolásra még nem volt szükség, visszamehetünk a legelejére – de aztán, gondolom, mégiscsak bekövetkezik a felejtés.

✻

06. 21.

Alighanem kevés lehet a gyomorsavam,

emiatt otthon is gyártom a savanyú uborkát, majdnem mindent tudok az előállításáról (a netről főzöl, nem értem én ezt), de néha-néha mégiscsak fölhívtalak, akár napközben is, hogy halljam azt a kibaszott hangodat, ami élőben annyira idegesített, mert majdnem teljesen siket voltál, már ne is haragudj, és megkérdeztem, hogy mennyi uborkához mennyi víz kell, mennyi ecet, és hány fokos, mennyi cukor, só, bors és babérlevél, tegyek‑e bele szegfűszeget (hú, attól aztán tényleg nagyon finom lesz), meg hogy meddig kell főzni, és hogy felszeleteljem‑e előzőleg, gyönyörű dolog volt ez, visszamehettél abba a korszakunkba, amikor még mindent elmagyarázhattál nekem, örültél, lobogott a hangod, nevettél is, és aztán persze rákérdeztem a tőtikére is, betöltöm a darált húst a szőlő májusi levelébe, leöntöm édes pöszméteszósszal, különösen finom, erdélyi étel, de aztán csak vittem neked, meglepetés!, mert te nagyon szeretted, felidézte neked a Pozsonyi utcát, a menekültekkel meg a betelepülőkkel, karácsony előtt pedig a töltött káposzta kezdett el nagyon érdekelni, pedig ott az útjaink már régen szétváltak, te kimostad a savanyú káposztát, rizst használtál, meg tettél bele rántást, és volt benne friss káposzta is, én meg vettem egy jó adag savanyú káposztát, abba tettem a (szerinted:) malackákat, amikben előre megfőzött köles volt, ahogyan a székelyek valójában csinálják, és az egészet betettem a sütőbe, hadd rotyogjon órákig, majd rá az a rengeteg tejföl, és aztán az ünnepen (27‑én mentünk, mert akkor van a testvérem születésnapja) a töltött káposzták háziversenye az Életfa otthonban, általában én nyertem, hiába tagadtad, mégsem tértél át soha az én módszeremre, soha nem tértél át semmire, amit én találtam ki, finom modorú, de nagyon kemény asszony voltál, ha akartad, ha nem, bevezettél engem a nők különös kegyetlenségeibe (ennek ez az egy módja van, ahogy apánk szokta mondani, megalázva, vékony hangon, rólad), nem tudom, milyen ember lettem volna, ha te nem vagy ilyen, ha nem emeled az egész családodat a szocializmus fölé, föl a magasba, a könyvek meg a magasságos Úristen felé, ha nem töltöd és üríted az embereidet ennyire szépen és veszélyesen.

✻

06. 23.

És egyszer voltatok nálam is,

megnéztétek a lakásomat a Dóm téren, apám odaült az íróasztalomhoz, ami a Fogadalmi templomra néz, és azt mondta, hogy olyan ez, annyira gazdag a felszereltségem, mint egy űrhajóban, hasítunk előre, meglátta a számítógép képernyőjében az ablakra helyezett ablakot, nevetett is, amikor pedig átmentünk Makóra, nagyon rosszul lett, a látogatás után a testvérem vitte haza Csabára, és az utolsó kanyarnál apám bele is hányt az autóba, alig lehetett kitakarítani, hetekig bűzlött a kocsi, és aztán nemsokára meg is halt az az idegennek mindvégig megmaradt férfi, de most inkább azt akarom elmondani, hogy nagyon sajnálom, amiért te nem jártál nálam egyedül, kettesben lettünk volna, megnéztük volna a nappalit (dolgozószoba & tévészoba), mellette a hosszúkás szobát, ami szintén a Dómra néz, és szintén tele van tömve könyvvel, a degeszre rakott konyhát & ebédlőt, meg a hálószobát, ami régen a lányomé volt, de lassan kiszorítottuk onnan minden nyomát, már a fehér szekrényeit is elvittük, két szivacson alszunk, azokban az ágyakban voltak, amiket szintén eltávolítottunk, a két szivacson van egy fedőszivacs, azon meg egy gumírozott lepedő, olyan az egész, mint egy (tudom, hogy ez szerinted – blaszfém – túlzás, de mégis:) oltár, mellette a bal oldalon egy kiszuperált szánkó (lomtalanításkor szereztük be, a helyét a lányaim találták meg, lerakóasztalként funkcionál, meg hát gyönyörű is, és felidézi azt az estét, amikor a Franklin utcán egészen a sorompóig húztam a gimnáziumi szerelmemet, aztán meg vissza, te pedig házilag készítetted el a majonézt az apró gombakonzervhez, csudálatos volt, én pedig azt képzeltem, hogy az egész életem ilyen lesz: szánkózás, majonézes gomba, folyamatos szex; nem ilyen lett, de a kis faszánkó mégis ennek a dolognak az emléke, jele, ha lehet ilyet mondani: legalább a kudarc az enyém [© az én szerelmetes Danyi Zoltánom]), és aztán leülnénk az IKEA‑s bőrdíványomra, és, akárcsak otthon, nézegetnénk a képeinket, vagy százszor annyi van itt, mint a Franklin utcában volt, de a szűrés után mégiscsak ugyanannyi, egy kis kartondoboznyi, vagy annyi sem, valami miatt mégsem merednek ki olyan szigorúan az időből, mint azok a régi fekete-fehérek.

✻

A szerző a kötet megírása idején
Térey János irodalmi alkotói ösztöndíjban részesült.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Molnár Eszter Edina
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 606 7

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL