Tartalomjegyzék

Az ajtó kifelé nyílik

GULYÁS GÁBOR

AZ AJTÓ
KIFELÉ NYÍLIK

Könyv Guru

Budapest, 2023

A megalkuvás nem egy állapot, hanem egy út – az állandó ráfázások útja. Ezzel önmagában még nem is lenne baj, mert az ember életéhez a tévutak is hozzátartoznak.

A kérdés, hogy ha felismerem, nem vagyok jó úton, mit teszek. Megyek tovább ugyanúgy (Majd csak lesz valahogy; Nem is olyan rossz; Még elmegy), miközben egyre rosszabbul érzem magam, vagy kimondom a frankót, változtatok és ezzel együtt a megújulás útjára lépek? Utóbbihoz vennem kell egy nagy levegőt és ki kell nyitnom egy új ajtót. Aztán vennem kell még tízet és kulcsra zárni a régit. Aztán vennem kell még százat és elindulni, majd útközben vennem kell még tízezret, hogy soha többé ne forduljak vissza. Elindulni és soha meg nem állni. Pontosan úgy, ahogy idővel a regény főszereplője, Halász Dániel is teszi.

Dr. Gulyás Gábor nem író – köznapi ember nem éppen köznapi gondolatokkal. A világot nem érti, az életet már kezdi. Hiszi, hogy a bátorságon múlik minden. Talán ezért is vette a bátorságot, hogy megírja ezt a könyvet. Első regénye az Örökpanoráma, amiben csak annak lehet része, aki kilép azon a bizonyos ajtón, amely kifelé nyílik.

Azoknak, akik maradtak.
Nekik volt a könnyebb – mert maradni könnyebb.
De nekik volt a rosszabb is – mert maradni rosszabb.
Talán még most is az.
A meghatározó dolgokban mindig a nehezebb út éri meg. Mindig.

A könyvben szereplő karakterek, bár hétköznapi embereknek tűnhetnek, valójában kitalált személyek, ahogy a történetnek sincs semmi köze a valósághoz. Azért írtam meg, hogy soha ne felejtsem el, hogyan érdemes élni.

„Árnyékként a múlt

Mindig elkísér.

De másként telnek napjaid,

Ha tudod, mennyit érsz.

A holnap egy újabb út.
Vezess könnyedén!

Ha eljön a kérdés, merre menj:

Dönteni ne félj!

Na, mire vársz még?

Indulj el!

Amire vágysz rég:

Érezned kell!”

Made in Bass: Indulj el!

– Huray egy fasz! Nem akarok vele tovább dolgozni.

– Nézd, Dani, ez közbeszerzés, nem kívánságműsor. Vagy csinálod, amit ő és én mondunk, vagy az egész cég lehúzhatja a rolót a következő választásig. Most jött meg tőlük az SMS. Hatszáznegyvenhatmillió-négyszázezer. Ezt kell beírnod az ajánlatba.

– De én nem akarok ezzel az állattal dolgozni, nem érted? Még a lábam is remeg, olyan ideges vagyok, ha meglátom, hogy ő hív. Legszívesebben most azonnal rárontanék az irodájában, hogy ne beszéljen úgy velem, mint akit most rántott ki.

– Meg ne próbáld felhívni!

– Akkor hívd fel te, és mondd meg neki, hogy elegem van! Gyerünk! Ott a kezedben a mobilod.

– Dehogy hívom fel! Te pedig most visszamész szépen az asztalodhoz, és befejezed a kalkulációt.

– Nincs kedvem.

– Mi az, hogy nincs kedved?

– Nincs kedvem! Melyik szót nem ismered?

– Dani, én a főnököd vagyok!

– Dehogy vagy te főnök! Ugyanolyan csicska vagy, mint én…

– Jó lenne, ha visszafognád magad! Vagy már elfelejtetted, hogy mindent nekünk köszönhetsz?

– Mindent? Nektek?

– Hálás lehetsz, hogy felvettünk magunk közé dolgozni, amikor semmilyen más munkalehetőség nem volt a piacon. És most se nagyon van. Éppen ezért jól gondold meg, mit csinálsz! Ha nem tetszik, akkor viszont jobb, ha még ma elmész innen! Üres dobozokat találsz a raktárban. Valamelyikbe talán belefér a karácsonyi bónuszként kapott kétmilliós jutalmad is…

Ezzel a mondatával Kovács elérte a célját: lefagytam. Csend lett.

– Most mit bámulsz? Pakolj és menj! – kiabálta, mire én sarkon fordultam és elindultam kifelé az irodájából.

– Figyelj, Dani, ezek a cég érdekei… – szólt utánam, addigra már jóval higgadtabban.

– Érdekei csak az embereknek vannak, cégeknek nem igazán – fordultam vissza egy pillanatra. – A valami mögé bújás a gyávák szokása! – kiabáltam, majd becsaptam magam mögött az ajtót.

A földszintre visszaérve ittam egy kávét, amit egyébként utálok, majd visszaültem a laptopomhoz és csendben befejeztem az ajánlatot. Mintha addigra már nem is az az ember lettem volna, aki alig fél órával azelőtt még a főnökével üvöltött. Magam sem tudtam hová tenni, ahogy beszéltem vele, miközben erre korábban soha nem volt példa. Fogalmam sem volt, mi történt velem.

Késő délután lett, mire Kovács rábólintott az anyagra, ekkor indulhattam csak haza. Az ajtón akartam kimenni, de olyannyira a délelőtti eseményeken járt az agyam, hogy zavaromban magam felé húztam. Kovács is pont akkor távozott az épületből, a küszöb előtt lépett oda mellém:

– Ha még nem jegyezted volna meg, kifelé nyílik – kacagott. – Ott van rajta: „TOLNI” – kitárta. – Csak utánad – tette hozzá, majd amint csendben kisétáltam, becsukta magunk mögött, és kulcsra zárta az épület ajtaját.

Munka után már nem volt semmi elintéznivalóm aznapra, egyenesen a lakásomhoz hajtottam. Úton hazafelé valamilyen megmagyarázhatatlan érzés kavargott bennem, amit nem tudtam magamban megfogalmazni. Borzasztóan ideges voltam Kovácsra és rajta keresztül mindenki másra. A gyalogosokra, a buszsofőrökre, a piros lámpákra, bárkire, aki előttem haladt, vagy épp mögöttem. Folyamatosan dudáltam. Vagy azért, mert lassan mentek, vagy azért, mert gyorsan. Amikor bekanyarodtam az utcába, a rádió épp Demjén egyik számát játszotta: „Minden ugyanúgy. Mindig ugyanúgy…” Ez a néhány szó pontosan jellemezte az életemet.

Épphogy beléptem a lépcsőházba, egyik munkatársam, Balázs hívott telefonon. Egyáltalán nem hiányzott, pont úgy, ahogy senki más sem.

– Bejössz velünk este a borutcába? – kérdezte.

– Kovács is ott lesz? Nem akarok vele találkozni – vágtam rá indulatosan, meg se várva a választ.

– Tárgyalása lesz holnap, emiatt már este elutazik. Csak páran megyünk. Gyere, igyál meg velünk valamit!

– Biztos megint a Hurayval megy találkozni.

– Hagyjuk már ezt! Inkább lazulj velünk! Nyolcra jön értem a taxi. A városba menet felveszünk téged is.

– Nincs kedvem most az emberekhez. Sokkal inkább szeretném egyedül tölteni az estét.

– Alig ismerek rád, ember! Mindig keresed a társaságot. Egy ital most tuti jót tenne neked.

– Az italhoz, mondjuk, van kedvem… – csillant fel azonnal a szemem.

– Na látod, haver, erről beszélek! – vágott közbe.

– De azt ma egymagam fogom meginni.

– Ökör iszik magában! – hangzott a már milliószor elcsépelt mondat, kivételesen nem az én számból.

És ezzel még nem is lett volna baj, de sajnos hatott is. Azóta már tudom, hogy vannak mondatok, amelyek azonnal hatnak, és ha nem figyelek oda, rögtön bevisznek az erdőbe. Tehát annak rendje és módja szerint be is adtam a derekam. Most is ugyanúgy. Mindig ugyanúgy.

Egész este a városban kóvályogtunk, az állandóságot az estében csak az jelentette, hogy mindig volt egy pohár a kezünkben. Arról, hogy mi történt Kovács irodájában, végül egy szó sem esett. Kerültük a témát, mint a macska azt a bizonyos forró kását. A fontos dolgokkal valahogy mindig így van, legalábbis a gyáva emberek körében.

Éjjel egy óra volt, én pedig, szokásomhoz híven, addigra már az egyik faház lenyitott pultja előtt állva támaszkodtam. A munkatársaim, akikkel végül együtt töltöttem az estét, már mind hazamentek. Egyre kevesebb ember lézengett a téren, és már ők sem beszélgettek, sokkal inkább csak ordibáltak egymással.

– Nagyon jó boruk van, adjon még egy pohárral! – intettem oda a pult mögött álló középkorú, jól öltözött férfinek.

– Tisztán kéri ezt is? – kérdezte, s hátrafordulva leemelt egy csillogó poharat.

– Vizet tudok venni a közértben is – mondtam.

– Igaza van – nézett vissza. – Ez az üveg szénsavas a ház ajándéka. Azért tegye el, hazafelé hasznát veheti! – kacsintott.

– Milyen házról beszél maga? Ez csak egy bódé! – szóltam lekezelően, észre sem véve a jóindulatát.

– Na ja, kívülről… – mormogta az orra alatt, miközben az elém tett pohárba lágyan kitöltötte a két deci olaszrizlinget. – Tudok esetleg még valamivel szolgálni? Lassan zárok.

– Néhány jó tanáccsal.

– Akkor jöjjön közelebb, súgok önnek valamit!

Erre én áthajoltam a pult felett, mire ő is közelebb lépett.

– Szerencsesütit a szemközti sátorban lehet kapni. De mára már bezártak, jöjjön vissza holnap! – suttogta.

– Nagyon vicces – húztam el a fejem. – De én valamiért úgy érzem, ön tud egyet s mást az életről.

– És ezt mégis miből gondolja?

– Nem gondolom, érzem. Csak mostanában az érzéseimet nem igazán tudom hova tenni…

– Ha érzi, de nem tudja, akkor miért nem keres magának egy pszichológust?

– Jártam már korábban többnél is – vallottam be, a fejem kissé lesütve.

– Akkor miért nem megy el hozzájuk újra? Úgy látom, bőven lenne még dolguk magával…

– Ha tényleg ennyire tudni akarja, azért nem megyek már hozzájuk, mert egyszerűen nem hiszek nekik. A legtöbben csak a saját problémájukat ecsetelik, amikkel ők maguk sem tudtak mit kezdeni. Frázisokat ismételgetnek, miközben az én fejemet is csak simogatják, de ezzel nem megyek semmire.

– Hát igen, jellemző. A tüneteket kezelték csak, nem az okokat. Tudja, mi ezzel a probléma?

– Hogy a kiváltó okok megmaradnak, nem történik velük semmi. Három diplomám van, erre rájöttem már magamtól is – nagyzoltam. Mint kiderült, hiába.

– Igen. Csakhogy három diplomával már azt is tudhatná, hogy a tüneteket egyébként nem is lehet kezelni. Azokat legfeljebb csak enyhíteni lehet. Például hazugságokkal – emelte fel a hangját.

– Azt akarja mondani, hogy hazudtak nekem? Mondjuk, egyáltalán nem lennék meglepődve… – legyintettem.

– Nem erről van szó. Sokkal inkább olyanokat mondtak, amiket maga hallani akart. Ők is csak emberek, a legtöbbje közülük is a könnyebbnek látszó úton indul el. És nyilván magán is látszott, hogy nem igazán nyitott a valóságra. Tudja, két ember kell a tánchoz. Mindamellett, amit mond, abból kiderül egy fontos dolog önnel kapcsolatban.

– És ugyan mi?

– Az, hogy maga nem bízik az emberekben.

– Honnan tudja?

– Megérzések. De tudja, miért van ez?

– Fogalmam sincs.

– Mert saját magában sem bízik. „Ami kint, az van bent…” – énekli a Lukács a Tankcsapdából. A zenéből nagyon sokat lehet tanulni.

– A jó zenéből – helyeseltem.

– Azt hiszem, hogy maga elméletből már jó.

– Olvastam ezt-azt az elmúlt két-három évben.

– Pszichológiát?

– Csak hétköznapit.

– És a gyakorlattal hogy áll?

– Pont ez a probléma. Valószínűleg ezért iszom már a harmadik pohár bort.

– Negyediket… – javított ki.

– Még most sem tanácsol semmit? – kérdeztem, kissé türelmetlenül.

– Semmit. Én nem tanácsolok.

– A barátságtalanságából, mondjuk, nem is számítottam másra…

Elfordultam.

– Ember, ha tanácsot szeretne, menjen be a primitív igazságok boltjába, vagy keressen magának egy önjelölt motivációs előadót! Szerintem az ön ismerősei között is van legalább három-négy.

Visszafordítottam a fejem.

– Viszont jó, ha tudja, hogy a tanáccsal a legtöbb, amit tehet, az az, hogy továbbadja. Én egy ideje már nem kapok tanácsokat, nincs is mit továbbadnom. Legfeljebb válaszolni tudok, ha van kérdése, de tanácsot adni nem. Segíteni egyébként is csak valamiben lehet, nem pedig valakinek, és úgy látom, magának nem valamiben kellene a segítség – mondta határozottan, miközben mély részvéttel nézett a szemembe.

– És mégis miből látja ezt?

– Abból, hogy ha nem így lenne, már rég megfogalmazta volna a problémát. Legalábbis önmagának – tette hozzá, miközben továbbra is a szemembe nézett.

– Most meg miért bámul így?

– Tévedtem, maga elméletből sem jó – rázta meg a fejét, majd ismét hátrafordult, hogy a poharakat rendezgesse.

– Akkor mit tegyek? – fejeztem ki őszinte érdeklődésemet, amit erősített bennem a röviddel azelőtt lehúzott pár pohár bor is.

– Fogalmazza meg a problémát! Írásban. Elsősorban kérdésekkel – mondta, még mindig hátat fordítva. – De figyeljen! – fordult meg hirtelen, és még a mutatóujját is felemelte. – Csak őszinte kérdéseket tegyen fel, mivel csakis őszinte kérdésekre kaphat őszinte választ – figyelmeztetett. – Mindenekelőtt önmagától.

– Valamiért azt hiszem, hogy magának van némi köze a pszichológiához…

– Pszichiáter szakorvosként végeztem, de csak rövid ideig dolgoztam a szakmában.

– Maga pszichiáter?

– Elsősorban ember vagyok – válaszolt, ismét a hátát mutatva nekem. – Mellette több mint húsz éve borászkodom.

– Látja, igazam van! – vágtam a tenyerem a pultra. – Figyeljen rám! Én tényleg úgy gondolom, hogy maga tudna nekem segíteni, hiába nem dolgozott orvosként. Nem tudom, mi miatt, talán a kisugárzásából.

– Ez így van, tudnék. De nem akarok.

– Miért nem akar?

– Nem érdekelnek mások bajai. Kicsit talán már megkövesedtem.

– De hát még ötvenévesnek sem tűnik! Hogy lenne már öreg?

– Nem megöregedtem, hanem megkövesedtem – emelte fel megint a hangját egyik pillanatról a másikra. – Látja, igazam volt: tényleg azt hallja meg, amit akar.

– Ad még egy pohár bort? – érdeklődtem.

– Fél órája szeretnék bezárni – hívta fel diszkréten a figyelmem újra.

– Már el is felejtettem…

– Szerintem inkább ezt sem akarta meghallani, amikor először mondtam.

– Hát, akkor már nincs miért itt maradnom – sajnálkoztam, majd feltápászkodtam. Egy kérdés viszont valahogy még kibukott a számon: – Mondja, hol van a boldogságom? – sóhajtottam, mire ő csak ennyit mondott:

– Ahol hagyta, fiatalember. Ott van.

– Aha… És hol vannak az álmaim?

– Én tudjam? Hát hol hagyta őket?

– És a barátságaim? A sikereim? Hol van a párkapcsolatom, a pénzem, az egzisztenciám?

– Mindene ott van az embernek, ahová tette, és ahol hagyta.

Fogalmam sem volt, miről beszélt és mit akart mondani, de a következő mondata belém hasított.

– A méltósága is ott van – jelentette ki rezzenéstelen arccal, miközben egy összetört pohár darabjait szedegette össze. – Nézze, itt a névjegyem, rajta a telefonszámom – nyújtott felém egy darab papírt, miután felállt.

– Dr. Kovalóczy Zoltán – olvastam rajta, bár elég homályosnak tűnt. – Mi a beosztása? – kérdeztem.

– Beosztásom nincs, nekem feladataim vannak.

– Az nekem is van bőven. Mindennap négyig benn kell lennem a munkahelyemen, de sosem végzek a dolgaimmal addigra – legyintettem, megfordultam és elindultam, bár magam sem tudtam, hogy hova.

– Hát igen. Akinek elsősorban nem önmaga a főnöke, annak más fogja irányítani az életét – jegyezte meg. – Különben hol dolgozik?

– A JÓ-ÚTON-VAGYUNK Kft.-nél. Utak építésével foglalkozunk – fordultam vissza.

– Azt tudom, ismerem a céget. És hogy hívják magát?

– Dániel. Halász Dániel.

– Gondoltam, hogy van valami köze a halakhoz…

Nem értettem.

– Maga is ugyanúgy vergődik, mint azok, amikor a szákban vannak – gúnyolódott. Borzasztó ideges lettem. – De tudja, a halak is csak akkor vergődnek, ha nincsenek jó helyen. Nem lehet, hogy maga sincs jó helyen? Vagy még inkább: nincs jó úton?

– Előfordulhat.

– Szépen megalkudott a sorsával, gratulálok – fejezte ki a véleményét.

– Hagyjon már ezzel a faszsággal! – kaptam fel a vizet.

– A tagadás is a megalkuvás jele. Úgy, ahogy az indulatkitörések is.

– Ha maga mondja… – legyintettem.

– Mindazonáltal szép neve van. Halász Dániel – ismételte. – Van egyfajta csengése. Kár lenne veszni hagyni. Ha gondolja, hívjon fel! – ajánlotta fel ismét, gyorsan hozzátéve, hogy legfeljebb havonta kétszer.

– Ennyire elfoglalt? – tudakozódtam.

– Inkább csak azért, hogy ne szokjon rám támaszként. Valamiért úgy gondolom, hogy önből még lehet valaki, de ez az ön útja, nem pedig a miénk. Kezdje el feltenni és megválaszolni magának a kérdéseket, és ha elakad, hívjon fel! Segítek. Maga meg majd eldönti, hogy kezd-e valamit azzal, amit mondok, vagy dagonyázik tovább a mocsarában. Jó pihenést! – köszönt el, és visszament a faházba.

– Várjon még egy percre! – kértem. Hátranézett. – Azt hiszem, elakadtam… Mi az első kérdés?

– Azt maga már tudja. Jó éjszakát! – hadarta el újra.

– De nekem fogalmam sincs.

– Három diplomával, fiatalúr? Dehogy nincs! Pontosan tudja, csak nem meri magának feltenni, nyuszi úr.

– Tényleg nem értem, miről beszél – értetlenkedtem.

– Látja, ezért nem tudtak magának segíteni a szakemberek sem, mert…

– …mert folyamatosan hazudozok önmagamnak – sóhajtottam. Magam sem tudom, honnan szakadt fel belőlem ez a mondat. Mintha csak kimondatták volna velem.

– Na látja! Szerintem ebből a kijelentésből már nem lesz nehéz kérdéseket megfogalmazni.

– Például, hogy mit hazudozok folyékonyan önmagamnak?

– Inkább azt, hogy miket – javított ki, olyan pillantást vetve rám, amivel valószínűleg már emberek százait tette helyre.

– Valóban, miket… – tűnődtem.

– És azt is, hogy miért, mióta és talán a legfontosabb: meddig? Pontosabban: még meddig? Jó éjszakát! – kacsintott, és magára csukta az ajtót.

Hazafelé még bementem egy klubba, ahonnan fogalmam sincs, hogyan és mikor keveredtem haza. A szombat délelőtt szokásomhoz híven újfent nem szólt semmiről: pontban délben ébredtem fel, de utána is még legalább egy órát az ágyban maradtam. Miután meguntam a telefonom nyomkodását, rendeltem magamnak ebédet, már ha a gírosz annak mondható. Borzasztó volt, mint mindig. Valami tejfölös szarral volt leöntve a pörkölthús, salátaágyon, alatta tocsogó sültkrumpli. Már a könyökömön jött ki, de még elmegy, gondoltam. Miközben ettem, ugyanúgy pörgettem az idővonalamat, mintha valahol várakoznék. A mosogatáshoz persze most sem volt semmi kedvem. Ahogy már egy hete, most is csak bedobtam az evőeszközöket a mosogatóba. Evés után inkább felhívtam a haverjaimat, hogy megszervezzük az estét. Pontosan úgy folytatódott minden, mint azelőtt, hiszen mire felébredtem, a borász szavainak egy részére emlékeztem még ugyan, az érzéseimre viszont már nem, legalábbis egy darabig: egészen pontosan vasárnap estig. Az alkohol tehát most is megtette, amit tőle vártam, azt a bizonyos jótékony hatását. Persze csak rövid távra, mint mindig. Ugyanúgy.

Hogy mit ittam szombat este? Kólát, mivel egyébként fáradt voltam. Persze jó sok whiskyvel, de csak az íze kedvéért. A diszkóban sok jó csaj volt, vagyis inkább szép. Azóta rájöttem, hogy a kettő nem ugyanaz, de akkor még nem voltam ezzel tisztában. Ahogy azzal sem, hogy a csinos ruha csak azon az emberen áll jól, aki önmaga is jól áll. Függetlenül attól, hogy nő-e az illető, vagy férfi. Mondtam a srácoknak, hogy táncoljunk, de azok csak a pultot támasztották, műanyag pohárral a kezükben, a többiek meg a sarokban feszengtek. Nem jöttek. Lerítt róluk, hogy napközben már utánajártak a kedvenc pornószínésznőjük munkásságának. Mindegy, én bementem az emberek közé, és táncoltam is, ha lehet egyáltalán táncnak nevezni a lábak görcsös ide-oda pakolgatását. Ritmus? Ugyan, hagyjuk már!

A csajoknak fel sem tűntem, most sem. Biztos látszott rajtam, hogy én is csak egy olyan srác vagyok, akinek a vágyai és a valósága között óriási a szakadék. Erőltetett vigyorral leballagtam hát, vissza a többiekhez, akik addigra már csatakosra itták magukat. Kibaszottul egyedül éreztem magam, de még mindig nem értettem, miért. Aztán egyszer csak hajnal lett. A taxi ismét ötezer volt, mint már évek óta, ugyanazért a négy kilométerért, ami a lakásom és a Dallas között volt. Kívülről izgalmas hétvégi bulinak tűnhetett, de egy lófasz volt az egész, aztán a vasárnap ismét csak a masszív semmittevésről szólt. Ugyanolyan hétvége volt ez is, mint a többi: üres és céltalan. És pontosan olyan, mint a hétköznapok: semmiről nem szólt. Ráadásul még ott volt a tudat is, hogy másnap hétfő. A pokolba kívántam. Persze hiába, mert egyszer csak reggel lett.

Ebéd után megint a délutáni kávét készítettem a munkahelyi konyhában, az ügyvezető által nagyvonalúan felajánlott kávéfőzőn. Még mindig nem szerettem a kávét, csak igyekeztem ugyanolyan lenni, mint a többiek. Balázs lépett oda mellém, szinte osonva. Utálom, mikor ezt csinálja, már százszor elmondtam neki. Mégsem érdekli.

– Hé, haver! Hallottam, mi történt pénteken Kovács irodájában – fogta meg a vállam, ahogy elsétált mögöttem.

– Ezen egyáltalán nem lepődök meg… A titkárnője, Mónika már megint nem tudta tartani a száját? – fordultam hátra.

– Nem tőle tudom, hanem tőled.

– Tőlem…? – kerekedtek ki a szemeim.

– Úgy üvöltöttél vele, hogy az összes szinten hallani lehetett.

– Akkor meg mi a fenéért nem jöttetek be, és álltatok mellém? – kaptam fel a vizet.

– Dani, tudod, hogy ez nem ilyen egyszerű. Jobban tennéd te is, ha csak a munkádat végeznéd. Lásd be, kiváló karrierlehetőség áll előtted, és még jó pénzt is kapsz érte. Nem emlékszel, hogy mielőtt idejöttél, milyen anyagi gondokkal küszködtél?

– Pontosan ugyanolyanokkal küszködök most is, csak már nagyobbak a számok. Ugyanúgy, mint az unalom.

– Mindannyian így vagyunk ezzel, de ne foglalkozz vele! Adni kell a megjelenésre, és az Insta-profilod is elég unalmasan nézne ki, ha nem költenél annyit magadra.

– Aha. Csakhogy a racionális problémák mellett megjelentek az érzelmi kellemetlenségek is. Néha már úgy érzem, hogy önmagamat húzom karóba.

– Az érzésekkel ne foglalkozz, azok elmúlnak, ahogy az anyagi gondjaid is. Már amennyiben továbbra is maximálisan elvégzed a munkád és befogod a szádat. Ha tanácsolhatok neked valamit, maradj csendben és csináld a dolgod – súgta, miután körbetekintett. – Anyám is mindig ezt mondja nekem, és úgy tűnik, igaza van.

– Tűnik…

Ha nem ittam volna annyit péntek este, akkor addigra már tudtam volna, mihez érdemes kezdeni a tanácsokkal. Ahogy azzal sem voltam tisztában, hogy mi van velem, és mit kezdjek az érzéseimmel. És legfőképpen azzal sem, hogy egyáltalán mi a fenét csináljak az életemmel. Nem voltak konkrét elképzeléseim, csak illúzióim, amiket a közösségi médiában láttam. Miután megittam a kávémat, fogtam magam és a városba hajtottam. Egy vásárlás biztosan jót fog tenni, gondoltam. Vagy csak Balázs manipulált kiválóan, nem mintha nehéz dolga lett volna. Ahogy a parkolóautomatából vettem el a jegyet, egy ismerős hang szólalt meg mögöttem:

– Maga meg mi a francot keres itt ilyenkor a városban? Nem azt mondta a múltkor, hogy négy óráig dolgozik? – A borász volt az.

– Kicsit hamarabb eljöttem, nem mintha bármi köze is lenne hozzá…

– Elnézést, minden jót kívánok! – válaszolt nyugodtan, s már lépett is oda az oszlophoz, kissé félrelökve a vállával, teljesen keresztülnézve rajtam. Hihetetlen visszagondolni arra, milyen nyugodt ember és mennyire gyorsan reagál.

– Várjon már, nem úgy gondoltam! – fordultam felé esetlenül, és már kezdtem is a magyarázkodást, rutinból. – Csak elég szar napom van ma is…

– Szerintem meg arról van szó, hogy amikor az öntudatlan ember érzi, hogy lebukott, vagy szorul a nyaka körül hurok, rögtön agresszívvé válik.

– Hagyjuk már ezt! Egyszerűen csak azonnal felkapom a vizet, mikor arra emlékeztetnek, hogy én csak egy beosztott vagyok. És maga most pont ezt tette.

– Tehát nem szereti, ha felhívják a figyelmét a valóságára? – kérdezte, ahogy az aprót dobálta befelé a résen. – Meglehetősen sokan vannak így ezzel.

– Nagyon szeretnék már vezető lenni, hogy kötetlen munkaidőben dolgozhassak – habogtam.

– És így akar vezető lenni, hogy még beosztottként sem tud viselkedni? – nézett rám. – Tudja, hiába buzdítják egymást arra, hogy álljanak ki magukért, ha a másik oldalon semmit nem tesznek le az asztalra. A munkahelyen nemcsak az érdekei érvényesítése a fontos, hanem az is, hogy a feladatait becsületesen ellássa. Egy beosztott akkor vehető komolyan, ha elvégzi a dolgát, nem csak mismásol, és pláne nem lóg! A felnőtt élet nem a szájalásról szól, hanem a cselekvésről, fiatalúr!

– Utálom már azt, amit csinálok. Semmi örömömet nem lelem benne.

– Akkor miért nem változtat?

– Mert még elmegy…

– Olyan nincs, hogy még elmegy.

– Ez csak átmeneti időszak…

– Az életben nincsenek átmeneti időszakok. Amit maga átmeneti időszaknak hív, az valójában az élete. De eltelhet az élete átmeneti időszakokkal, a maga dolga. A maga ideje a magáé, azt kezd vele, amit akar.

– Ha maga mondja…

– Szóval azt gondolja, ha vezető lesz, minden megoldódik? Nem fog.

– A vezetőknek minden sokkal egyszerűbb.

– Hát akkor elmondom magának, hogy sokkal könnyebb beosztottnak lenni, mint vezetőnek. Könnyebb ugyanis a szabályokat betartani, mint betartatni. Beosztottként csak saját magát kell irányítania, vezetőként már másokat is. És én úgy látom, hogy maga még a saját életét sem képes kézben tartani.

– Néha már én is ezt gondolom… – sóhajtottam.

– Csak néha?

Pontosan értettem, mire gondol, ezért inkább nem szóltam egy szót sem.

– Akkor mégis, mi alapján akar maga vezető lenni, amikor még a beosztottak világában sem mozog otthonosan?

Továbbra is csendben maradtam, ő pedig megnyomta a gombot a jegy kiadásához. Közben jobb tenyerével az oszlopon támaszkodva nézett engem.

– Az egyenlet is annál könnyebb, minél kevesebb benne a változó. Másodfokú egyenletet sem áll neki az ember megoldani, amíg az elsőfokú nem megy neki.

Hümmögtem.

– Ezekre már maga is rájöhetett volna, fiatalúr, a három diplomájával, ha néha megáll gondolkodni is egy kicsit, és nem csak a külsőségeket hajszolja állandóan. A magát valamire tartó ember egyébként sem vesz felesleges dolgot a nyakába. Pláne olyanokat nem, amikhez még nem ért.

– De hát maga is vezető, miért mondja ezt?

– Valóban vezető vagyok, de ellentétben magával, én már felnőttem hozzá. Felelősséget vállalok az életemért, ezért már másokkal is tudok így viselkedni – mondta, s elvette a jegyét. – Maga meg anélkül akar a belső sávban vezetni, hogy a külsőben megtanult volna értelmesen közlekedni. Most viszont indulnom kell, és gondolom, magát is várják a divatosabbnál divatosabb ingek és nadrágok. Már úgyis csak a ruhái tartják egyben.

Sarkon fordult.

– Mindamellett, tudja, ha valaki ellóg a munkahelyéről, az azt jelenti, hogy nem végzi szívből a munkáját – nézett vissza. – Ez pedig azt mutatja, hogy nem hisz benne. Olyan munkát végez, amit nem szeret, és amiben nem hisz. Tudja, hogy hívják ezt?

– Hogy?

– Megalkuvásnak!

– Jaj, ne jöjjön már megint ezzel! – ugrott be hirtelen a múltkori beszélgetésünk töredéke. – Hogy megalkuvó lennék? Ne nevettessen már!

– Értem én, fiatalember, hogy maga szerint ez nem megalkuvás, de attól még az. Tudja, kívülről minden sokkal jobban látszik. Persze, csak a tudatos emberek szemében.

– Nézzen már rám! Nem egy ágrólszakadt ember vagyok.

– Kinézni, mondjuk, még kinéz valahogy, de tartása nem sok van – mondta, s közben egy határozott mozdulattal meglökte a vállam. Majdnem hátraestem.

– Van lakásom, kiszámítható munkahelyem és ott van az autóm is – vágtam rá, miután újra egyenesbe hoztam magam. Mármint fizikailag…

– Milyen autó?

– Az a piros ott – mutattam.

– A négyes Golf? Sose megy ki a divatból…

– Dehogy az, kettővel mellette.

– Amelyikre pont most teszik rá a mikuláscsomagot?

– A francba!

– Halász Dániel, a szerencse gyermeke! – ironizált. – Egyébként megfogalmazta már, hogy miben hazudik magának? – ordította utánam, miközben én már rohantam oda a parkolóőrhöz.

Elkéstem, a büntetést már nem tudta visszavonni. Alapvetően normális volt, én már kevésbé, elküldtem őt a francba. Aztán elkezdtem keresni a szememmel a borászt, de már csak a hűlt helyét láttam. Valamiért viszont úgy éreztem, szükségem van ennek az embernek a tudására és meg kell keresnem. Rögtön otthagytam a parkolóőrt. Piros, hát piros – gondoltam magamban –, fel se tűnik a kocsin úgysem. Miután kiértem az út mellé, megláttam a sötétkék pulóverét. Utánafutottam.

– Igaz, hogy lassacskán, de alakul az életem is – lihegtem, mikor mellé értem. Egy darabig együtt mentünk tovább. – Viszont utálom a hétfőket. Az összes ugyanilyen szar, mint ez. Egyáltalán nem várom őket. Valószínűleg ezért vagyok ilyen morcos most is.

– Búvalbaszott?

– Mondhatjuk úgy is.

– Akkor meg mit szépítget? Egyébként maga nem a hétfőre haragszik, ember, hanem saját magára. A hétfő önmagában nem tud rossz lenni, mivel ugyanolyan nap, mint a többi, csak éppen hétfőnek hívják, mert úgy jött ki a lépés. Ugyanúgy kel fel és nyugszik le a nap hétfőn is, mint kedden, vagy pénteken. Vegye észre, hogy nem a hétfővel van a gond, hanem magával!

– Kösz szépen, ez megint jól esett – sajnáltattam magam.

– De nem a személyével, hanem azzal, ahogy az életére tekint – állt meg hirtelen, és rám nézett. – Azért nem várja a hétfőt, mert tudja, hogy újra meg fogja magát szívatni. Megint szembe fogja köpni saját magát, és ismét meg fog alkudni. Egy napot csak akkor nem vár az ember, ha tudja, hogy rosszat fog hozni a számára. Az pedig csak akkor tudható biztosra, ha már előre tisztában van azzal, hogy aznap is rosszul fog dönteni.

– „Mindig ugyanúgy, most is ugyanúgy” – motyogtam. Nem hallotta meg.

– Miközben azt is világosan tudja, hogy csak magán múlik, mit hoz ki belőle. A körülményektől ugyan nem függetlenül, de azokat tiszteletben tartva és elfogadva. Tudja, csak még nem fogja fel ennek a tudásnak az erejét, illetve a tagadás súlyát és árát, amit nap mint nap megfizet emiatt. Ha nem így lenne, akkor várná. Nem változtat, helyette görcsösen ragaszkodik. Én úgy veszem észre, hogy maga körül állandóan olyan feszült és áporodott a levegő. De azt hiszem, már tudom is, hogy miért – legyintett, és újra elkezdte szedni a lábait. Utánaszaladtam.

– Ki vele!

– Magának van egy olyan tanult tulajdonsága, amit előszeretettel alkalmaz – mondta sietősen. – Mégpedig az, hogy valami elképesztő módon tudja szorítani a markában a szart – nevetett. – De nem is csak szorítani, hanem becézgetni is: „nem is olyan rossz…”, „még elmegy…”, „lehetne jobb is…”, „majd alakul…” Csakhogy magától nem fog jobbá válni az élete – mordult rám. – És ezt jó, ha bevési az emlékezetébe, mivel az emberrel semmi nem történik magától. Ezt jól jegyezze meg! Ami magával történik, azért legtöbbször maga a felelős.

Kis szünet után folytatta:

– Nem beszélve arról, hogy a kezeit hasznosabb dolgokra is használhatná.

– Például?

– Például, hogy gesztenyéket kaparjon ki velük a földből. Mondjuk, ehhez előbb arra van szükség, hogy elengedje a mostani életét olyannyira, hogy a körmei mögül is eltüntesse annak a maradékait. És akkor legalább bátran tudja megszagolni majd a kezét, mert onnantól legfeljebb csak koszos lehet, de büdös… Büdös talán már soha többé nem lesz. Viszont ez kemény munka. Piszkosul kemény!

Elhallgatott, majd egy kérdéssel folytatta:

– Mit jelent egyébként, amit az előbb mondott, hogy alakul az élete?

– Hogy csinálom a munkámat, aztán majd csak lesz valahogy.

– Lesz, ami lesz?

– Még fiatal vagyok…

– Gondolkozott már azon, hogy meddig szeretne élni?

– Felesleges ezen gondolkodnom. Még fiatal vagyok, mondtam már. Egyébként is, nem tűnt még fel? Előttem az élet!

– Mármint a megalkuvás?

Meg tudtam volna ölni. Folytatta:

– Fiatalon is meg lehet halni.

– Tudom.

– Azt elhiszem, hogy tudja, csak nem fogja fel! – kiabálta, miközben az egész utca felénk fordult. – Mindamellett a „majd csak lesz valahogy” is egy út, igaza van. A ráfázás útja! – tette hozzá. – A tudatos ember ugyanis nem valamit csinál, hanem azt, amit szeret, vagy ha nem is szereti, tudja róla, hogy érdemes megtennie ahhoz, hogy később azt csinálhassa, amit szeret. Maga szerint, amit most tesz, azt érdemes csinálnia?

Nem várta meg a választ, mindketten tudtuk.

– Látja, valóban tudja, hogy fiatalon is meg lehet halni, és valóban nem fogja fel. Tudja, bármivel megajándékozhatja magát, de ha utálja önmagát, úgysem fog örülni semminek. Jó vásárlást! – kacsintott, és átszaladt a zebrán.

Ennek az embernek van valami eszement képessége arra, hogy az ember maradék életkedvét is elvegye. Valamiért viszont most egyáltalán nem érdekelt a szövegelése. A Smile-Jeansben kezdtem a vásárlást, ahol vettem magamnak két divatos nadrágot. Egyik sem volt olcsó, de mit csináljak, valahogy csak ki kell nézni. A másodiknál már el is felejtettem, hogy a borász miket hordott nekem össze. A vásárlás kifejezetten enyhítette a szorongásomat, legalábbis addig, amíg meg nem jött az SMS a hitelkártyalimitem eléréséről. De hát majd csak lesz valahogy – gondoltam magamban most is. Tartozásom nincsen senki felé, a lakáshitel törlesztőjét meg automatikusan vonják a fizetésem másnapján, szóval arra sem volt gondom. Legalább van néhány jó cuccom, az emberek meg úgyis azt látják, nem pedig a bankszámlakivonatomat.

Miután hazaértem, a vásárolt ruhákat ledobtam a kanapéra, aztán bontottam egy üveg bort. Fogalmam sem volt, hogy a borász mire akart kilyukadni a halállal kapcsolatban. Arra persze jó volt, hogy egy darabig újra rosszul érezzem magam, de azon meg segített valamelyest a bor és néhány, a YouTube-on elérhető sekélyes motivációs videó. Végül is, nem volt olyan rossz ez a nap… Legalábbis elment.

Másnap Kovács behívott az irodájába. Volt egy megérzésem, hogy a tegnapi lógásomat nem fogja szó nélkül hagyni, de tévedtem. Amint beléptem hozzá, jókedvűen nézett rám a kávébarna forgószékéből.

– Elfogadták az ajánlatot – kezdte.

– Mármint azok, akik egyébként az SMS-t írták?

– Ne szemtelenkedj, Dániel! Már csak azért sem, mert holnap neked kellene lemenned a kooperációra Szegedre.

– Huray is ott lesz?

– Ő fogja képviselni a konzorciumot.

– Sok kedvem nincs hozzá…

– Rég fogalmaztál ilyen szalonképesen.

– Tényleg nem akarok vele találkozni.

– Ne aggódj már folyton, csak jegyzetelned kell! A többit majd ő intézi.

– Akarod mondani: már elintézte?

– Így is fogalmazhatunk.

– Valóban szükség van erre a bohóckodásra? És egyébként miért engem küldesz?

– Szerinted?

– Mert én vagyok a legnagyobb bohóc ebben a kibaszott cirkuszban.

– Karriert akarsz építeni, nem?

Bólogattam.

– Na látod! Akkor ideje kicsit távolabbi vizekre evezned.

– Veszélyesebbekre?

– Egyáltalán nem lesz veszélyes. Huray mellett neked úgysem lesz sok beleszólásod az egészbe, de legalább szokod az ő közegüket is.

– Azt nem akarom megszokni.

– Dani, én egyáltalán nem tudok rajtad kiigazodni… Most akkor akarsz karriert építeni, vagy nem? – kérdezte, majd levette a lábát az asztalról. Látta rajtam, hogy szeretném már többre vinni a cégnél, de érezte a bizonytalanságot is.

– Akarok, vagyis…

– Azt hittem, ezt már eldöntötted – egyenesedett fel.

– Igen, persze, egyre jobb akarok lenni, csak az elmúlt hetekben kicsit elbizonytalanodtam. De igazad van, ebben nem inogtam meg.

– Helyes! Verával beszéltem, menj be hozzá, mert megkértem, hogy adjon neked egy új telefont.

– Komolyan? Már nagy szükségem volt egy jó mobilra! A mostani már kissé elavult…

– Egy másfél éves telefon szerintem még nem elavult. Mondjuk, attól függ, mire használod. De az új kollégának úgyis kell adnunk valamit, akkor meg miért ne kapnád te az újat, amikor annyi mindent megteszel a cégért.

– Jólesik.

– Akkor menj is le érte, mert azt hiszem, mindent megbeszéltünk, és nekem lassan indulnom kell. Holnapra jó utat, a megbeszélésről pedig majd ne felejts el emlékeztetőt írni, és elküldeni nekem!

– Úgy lesz! – válaszoltam fülig érő szájjal, és már rohantam is le Verához az új telefonomért, ami a legújabb iPhone volt. Majd kiugrottam a bőrömből, amikor a kezembe vettem. Rohadt menő képeket csinálok majd vele Szegeden, gondoltam, nem beszélve arról, hogy este bemegyek a borutcába, és jól a képe alá dörgölöm a borásznak, hogy mégiscsak nekem van igazam, és nemsokára vezető leszek.

A munkám végül eléggé elhúzódott, ezért csak nyolc körül értem be a városba. Hát igen, az a fránya külső motiváció elég pozitívan tud hatni az ember munkakedvére. A pultban most egy csinos fiatal lány állt:

– Kovalóczy nincs itt véletlenül? – kérdeztem, miután kikértem három deci kéknyelűt.

– Nincs, és nem is lesz a héten. Barcelonába utazott.

– A francba, pedig jó lett volna találkoznom vele.

– Ismered esetleg?

– Azt nem mondanám. Múlt héten találkoztam vele először, és azóta kis híján sikerült teljesen felforgatnia az életemet. De azt hiszem, még sincs rá szükségem.

– Jaaa, hogy te vagy az a horgász gyerek?

– Halász… – nyújtottam át a kezem a pult felett. – Halász Dániel. Ezek szerint mesélte…

– Bori – nyújtott kezet finoman. – Csak pár szót beszélt rólad, de azt éreztem rajta, hogy az életed különösen érdekli őt, és valamiért a szívére is vette.

– Miket mondott pontosan?

– Ha igazán tudni akarod, azt… – kezdte a mondatot. – …hogy legszívesebben azonnal kiönteném ezt a pohár bort a kezéből, ha nem tudnám, milyen rengeteg munka van benne – fejezte be a borász. – Ebben az egyetlen pohár borban, amit maga nem érdemel meg.

– Á, Zoli! Hát mégsem utaztál el? – kérdezte a lány, nem kicsit meglepődve.

– Törölték a járatot a légitársaság dolgozóinak sztrájkja miatt. Még az is lehet, hogy a héten már nem dolgoznak – válaszolt nyugodtan a lánynak, rám se bagózva. – Mondd meg egyébként, ha ez az ember zaklat, szívesen elzavarom innen! – biztatta a lányt, miközben felém biccentett. – Hányadikat issza? – kérdezte tőle halkan, ahogy belépett a faházba.