Borítószöveg

„Minden nő, aki a tengerbe merül, koporsót cipel a hátán...

Itt, a víz alatti világban nehéz élet terhét hordozzuk.

Nap mint nap élet és halál között egyensúlyozunk.”

A dél-koreai Csedzsu-sziget komor sziklái között élnek a henjo asszonyok – bátor nők, akik egy lélegzettel merülnek a jeges tenger mélyére, hogy kagylót és algát hozzanak a felszínre. Közülük való Jongszuk és Midzsa, akik gyermekkoruktól elválaszthatatlanok.

Egyikük a búvárkollektíva vezetőjének a lánya, a másik egy kollaboráns elárvult gyermeke. Amikor Midzsa elveszíti a szüleit, Jongszuk családja befogadja, és a lányok szinte testvérekként nőnek fel. Japán árnyéka és a diktatúra azonban átformálja a sziget életét, és a történelem sodrása kegyetlenül próbára teszi a két nő barátságát is.

A tenger asszonyai?évtizedeken átívelő történet, mely a japán megszállás időszakától a második világháborún és a koreai háborún át egészen napjainkig kíséri el a szereplőket. Lisa See érzékeny, elsöprő erejű regénye a női barátság, a túlélés és az emberi lélek mélységeinek megrázó története – egy világé, ahol a tenger egyszerre az élet forrása és a veszteségek tanúja.

,,A polip egyik karját a csuklómra csavarta. Lefejtettem magamról. Mire sikerült, az állat néhány másik végtagjával belekapaszkodott Juriba. Egy polipkar a combomra tekeredett, és magához rántott, egy másik egyre feljebb csúszott a karomon a csápjaival. Küzdöttem, hogy megszabaduljak tőle. Az állat gömbölyű feje Juri arca felé tartott, de őt annyira lefoglalta a harc az egyre szorosabban rátekeredő karokkal, hogy nem vette észre. Nem kiálthattam segítségért, víz alatt voltunk.

Ekkor a polip feje a barátnőm arcára tapadt. Küzdelem vagy ellenállás helyett közelebb úsztam, átkaroltam a polipot és Jurit, majd amilyen erősen csak telt tőlem, a felszínre rúgtam magunkat, és kiabálni kezdtem.

– Segítség! Segítség! Segítsetek!

A polip erős volt. Próbált visszahúzni minket a mélybe. Csak rúgtam és rúgtam a vizet. Néhány csáp levált Juriról, és felém indult, megérezve, hogy most már én jelentek nagyobb fenyegetést. Csápok tapadtak a karomra és a lábamra is.

Csobbanást hallottam, aztán megragadtak. Kések villantak a napfényben...”

Fordította

Megyeri Léna

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lisa See: The Island of Sea Women

Scribner An Imprint of Simon & Schuster, Inc.

Első kiadás

Copyright © 2025 by Lisa See

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

Magyar kiadás © Libri Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Megyeri Léna, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Unsplash, Ievgeniia Lytvynovych /
Getty Images

Szerzőfotó © Patricia Williams

ISBN 978-963-604-680-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A szerző jegyzete

Bár a történet egy része akkor játszódik, amikor a McCune–Reischauer átírási rendszer volt érvényben, én a 2000-ben elfogadott latin betűs átírást használtam. A személynevek esetében az elterjedt írásmódot alkalmaztam. Ahol lehetséges volt, csedzsui szavakat használtam. Korea szárazföldi részén a halmeoni szó jelentése „nagymama”. A Csedzsu-szigeten a halmang szó egyaránt jelent „nagymamát” és „istennőt”, ami jól példázza, milyen nagyra becsülik a nőket erejük, függetlenségük és kitartásuk miatt. A hagyomány szerint a halmang megjelölés a név után következik, de a félreértések elkerülése érdekében megfordítottam a sorrendet: Szolmunde Halmangból így Halmang Szolmunde lett.{1}

ELSŐ NAP – 2008

Idős nő ül a tenger mellett a fenekére szíjazott párnán, a partra sodródott algát válogatja. Hozzászokott, hogy a vízben tölti az idejét, de a szárazföldön is éberen figyeli környezetét. Otthona a Három Bőségről ismert Csedzsu: a sziget bővelkedik szélben, kövekben és nőkben. Ma a három közül a legszeszélyesebb – a szél – pusztán enyhe szellő. Egyetlen felhő sem tarkítja az eget. A nap a fejfedőjén és a ruháján át melengeti a nő fejét, nyakát és hátát. Nagyon kellemes. A háza a tengerre néző sziklás partszakaszon áll. Meglehetősen szerény: mindössze két apró, helyi kőzetből készült tákolmány. De a kilátás…! A gyerekei és az unokái győzködték, hogy alakíttassa át az épületeket étteremmé és bárrá. Gazdag lehetnél, nagyi! Soha többé nem kellene dolgoznod, mondták. Az egyik szomszédja engedett a fiatalabb nemzedéknek, és az otthona helyén most vendégház meg olasz étterem áll. Jongszuk tengerpartján. A falujában. Az ő házával aztán nem tesznek ilyesmit. Korea minden kincséért sem megyek el innen, mondogatja Jongszuk. Hogy is tehetné? A háza az ő fészke, ahol élete örömeit, bánatait és csalódásait őrzi.

Nem egyedül dolgozik a parton. Számos hozzá hasonló korú – a nyolcvanas vagy kilencvenes éveiben járó – asszony válogatja a homokon elterülő algát. Mindent, ami eladható, zacskókba tesznek, a többit otthagyják. Az öblöt a főúttól elválasztó sétányon fiatal párok – valószínűleg nászutasok – andalognak kéz a kézben, néha még csókolóznak is fényes nappal, mindenki szeme láttára. A nő észrevesz egy turistacsaládot, nyilván az ország szárazföldi részéről érkeztek. A férj és a gyerekek igencsak feltűnőek egyforma pöttyös pólójukban és citromzöld rövidnadrágjukban. A feleség is pöttyös pólót visel, de hosszúnadrággal, karvédővel, kesztyűvel, kalappal és arcmaszkkal igyekszik megóvni a napfénytől bőre minden négyzetcentiméterét. A homokos parton át a tengerig nyújtózó sziklákon falusi gyerekek másznak le. Hamarosan már a sekély vízben játszanak, kuncogva versenyeznek, hogy melyikük éri el először a legtávolabbi sziklát, melyikük talál leghamarabb tengeri üveget, vagy ha igazán szerencsések, tengerisünt. A nő elmosolyodik. Ezeknek a lurkóknak már nagyon más életük lesz…

Észreveszi azokat is, akik őt figyelik – meg sem próbálva leplezni a kíváncsiságukat –, mielőtt megbámulnák a többi asszonyt a parton. Melyik nagymama tűnik a legkedvesebbnek? Melyik lehet a legközvetlenebb? Ezek az emberek nem tudják, hogy Jongszuk és a barátnői ugyancsak felmérik őket. Vajon tudósok, újságírók vagy dokumentumfilmesek? Hajlandók fizetni? Tudnak bármit a henjókról, vagyis a tengeri nőkről? Talán le akarják fényképezni, vagy mikrofont dugnak az orra alá, és századszor is felteszik ugyanazokat a kérdéseket: „Tengeri nagymamának érzi magát? Vagy inkább sellőnek?” „A kormány nemzeti kincsnek tekinti a henjókat – kihalófélben lévő foglalkozásnak, amelyet meg kell őrizni, legalább az emlékezet számára. Milyen érzés az utolsók egyikének lenni?” Ha tudósok, akkor bizonyára Csedzsu matrifokális kultúrájáról akarnak beszélgetni, miközben elmagyarázzák: „Ez nem ugyanaz, mint a matriarchátus. Inkább olyan társadalom, amely a nőkre fókuszál.” Aztán kérdezősködni kezdenek: „Tényleg ön volt otthon a háztartás feje? Adott zsebpénzt a férjének?” Gyakran jönnek fiatal nők is, akik felteszik a kérdést, amely Jongszuk egész életét végigkísérte: „Nőnek vagy férfinak jobb lenni?” De bármi érdekli is őket, mindig ugyanazt válaszolja: „Én voltam a legjobb henjo!” Aztán ennyiben hagyja a dolgot. Ha a látogató nagyon kitartó, Jongszuk mogorván így szól: „Ha többre kíváncsi, menjen el a Henjo Múzeumba! Ott van a fényképem. Még egy videót is megnézhet rólam.” És ha még ezek után sem hajlandó távozni… Nos, akkor még nyersebben felel. „Hagyjon békén! Dolgom van!”

A válasza attól függ, hogy érzi magát aznap. Ma, amikor ragyog a nap, csillog a víz, és még a parton ülve is érzi a csontjaiban a tenger súlytalanságát, a fájó izmait masszírozó hullámok erejét és az égő ízületeit nyaldosó, hűsítő áramlatot, hagyja, hogy lefényképezzék. Még a fejfedőjét is feljebb tolja, hogy a fiatalember „jobban lássa az arcát”. Figyeli, amint a férfi vonakodva közelít az elkerülhetetlen témához, míg végül felteszi a kérdést: „Az ön családját is sújtotta az április harmadikai incidens?”

Aigu, persze hogy sújtotta. Hát persze. Hát persze. Hát persze. „Csedzsu minden családját sújtotta”, válaszolja. De ennél többet nem mond. Soha. Inkább arról beszél, hogy ez élete legboldogabb időszaka. És ez igaz is. Még mindig dolgozik, de nem annyit, hogy ne maradna ideje utazgatni és meglátogatni a barátait. Ráér megfigyelni a dédunokáit, és arra gondolni: Ő nagyon csinos. Ő közülük a legokosabb. Vagy: Remélem, ő jól megy majd férjhez. Az unokái és a dédunokái jelentik számára a legnagyobb boldogságot. Miért nem gondolt erre fiatalabb korában? Akkoriban el sem tudta képzelni a jövőjét. Álmában sem gondolta volna, hogy ilyen lesz az élete.

A fiatalember eloldalog. Próbál szóba elegyedni egy másik asszonnyal, Kang Gudzsával, aki nagyjából tíz méterre, Jongszuktól balra dolgozik. A kissé bogaras Gudzsa fel se néz. A férfi erre Gudzsa húgánál, Guszonnál próbálkozik, aki rárivall: „Tűnjön el!” Jongszuk elismerően felhorkan.

Amikor a kis zacskó megtelik, Jongszuk reszketegen feláll, és a tartalmát egy nagyobb zsákba önti. Miután kiürítette a zacskót, elbiceg a part másik, még érintetlen részére. Leül, és eligazgatja maga alatt a párnát. A keze ma is ügyes, bár bütykös a munkától és ráncos a sok-sok évnyi napfénytől. A tenger hangja… A langyos szellő simogatása… A tudat, hogy a sziget ezernyi istennője védelmezi… Még Guszon cifra káromkodásai sem rontják el a kedvét.

Aztán Jongszuk a szeme sarkából észrevesz egy másik családot. Ők nem öltöztek össze, és külsőre sem egyformák. A férfi fehér, a nő koreai, a gyerekek pedig – egy kisfiú és egy kamasz lány – keverékek. Jongszuk nem tehet róla, de a félvér gyerekek látványától kellemetlenül érzi magát. A fiú rövidnadrágot, szuperhősös pólót és ormótlan tornacipőt visel; a lány sortja alig takar valamit, a füléből kikandikáló fülhallgató zsinórja apró melle fölé lóg. Jongszuk úgy véli, amerikaiak, és bizalmatlanul figyeli, amint közelednek hozzá.

– Maga Kim Jongszuk? – kérdezi a sápadt, csinos asszony. Amikor Jongszuk bólint, folytatja. – A nevem Csijong, de mindenki Janetnek szólít.

Jongszuk megforgatja a nevet a szájában.

– Janet.

– Ő itt a férjem, Jim, és a gyerekeink, Clara és Scott. Arra lennénk kíváncsiak, hogy emlékszik-e a nagyanyámra. – Janet beszéde… Milyen nyelven beszél? Nem koreai, de nem is a csedzsui dialektus. – Midzsának hívták. A családi neve pedig Han volt…

– Nem ismerek ilyen embert.

Apró ránc jelenik meg a nő orrnyerge fölött.

– Hiszen mindketten ebben a faluban éltek, nem igaz?

– Én itt élek, de nem tudom, kiről beszél. – Jongszuk hangja most még Guszonénál is élesebb, ezért a két Kang nővér felpillant. Minden rendben?

Ám az amerikai nő makacskodik.

– Megmutatom a fényképét.

Kotorászni kezd a táskájában, előhúz egy mappát, és addig válogat benne, amíg meg nem találja, amit keres. Kinyújtja a kezét, és Jongszuk felé mutat egy fekete-fehér fényképet, amelyen egy régi, fehér vízi ruhába öltözött lány látható. A mellbimbói olyanok, mint a barlangból kikandikáló polip két szeme. A haját fehér sál takarja. Arca kerek, vékony karján kirajzolódnak az izmok, lába szívós, a mosolya széles és pimasz.

– Sajnálom – mondja Jongszuk –, nem ismerem.

– Vannak még fotóim – erősködik a nő.

Miközben Janet a mappában keresgél újabb fényképeket, Jongszuk rámosolyog a fehér férfira.

– Van telefon? – kérdezi rossz angolsággal, ami bizonyára sokkal szánalmasabban hangzik, mint a feleség koreaitudása. Jongszuk képzeletbeli telefont tart a füléhez. Már sokszor alkalmazta ezt a trükköt, hogy megszabaduljon a hívatlan látogatóktól. Ha fiatal nőről van szó, általában azt mondja: „Mielőtt válaszolok a kérdésére, beszélnem kell az unokámmal.” Ha pedig férfiról – bármilyen korúról –, akkor megkérdezi: „Maga házas? A dédunokahúgom nagyon csinos, ráadásul egyetemre jár. Idehívom, hogy találkozhasson vele.” Bámulatos, mennyien belesétálnak a csapdába. És lám, ez a külföldi férfi is megpaskolja a zsebeit a telefonját keresve. Elmosolyodik. Hófehér, egyenletes fogai vannak, mint egy cápának. Ám a kamasz lány hamarabb veszi elő a telefonját. Egy új iPhone az, pontosan olyan, mint amilyet Jongszuk vett a dédunokáinak a legutóbbi születésnapjukra.

Clara anélkül szólal meg, hogy kivenné a fülhallgatóját.

– Mondja a számot! – A hangja még jobban felzaklatja Jongszukot. A lány a csedzsui dialektust használja. Nem tökéletesen, de elfogadhatóan, és a hanglejtésétől Jongszuk karja libabőrös lesz.

Diktálja a számot, Clara pedig bepötyögi a telefonjába. Amikor kész van, kihúzza a fülhallgatót, és Jongszuk felé nyújtja a készüléket, aki furcsán bénultnak érzi magát. Hirtelen ötlettől vezérelve – hiszen csak az lehet, nem igaz? – a lány közelebb hajol, és Jongszuk füléhez tartja a telefont. Az érintése… mint a láva… Clara pólója alól aranyláncon függő kereszt bukkan elő, és Jongszuk szeme előtt himbálózik. Ekkor észreveszi, hogy az anya, Janet is keresztet visel.

A négy idegen várakozón figyeli. Azt hiszik, hogy segíteni akar nekik. Jongszuk hadarva beszél a telefonba. Janet összevont szemöldökkel próbálja megérteni, mit mond, de Jongszuk a csedzsui nyelvet használja, amely éppúgy különbözik a koreaitól, mint a francia a japántól, legalábbis azt mondják. Miután befejezi a hívást, Clara visszadugja a zsebébe a telefont, és zavartan nézi az anyját, aki újabb képeket vesz elő.

– Ő itt az apám fiatalon – mondja Janet egy homályos képet lobogtatva. – Emlékszik rá? Itt egy másik kép a nagyanyámról. Az esküvője napján készült. Azt mondták, hogy a mellette álló lány maga. Kérem, szánna ránk néhány percet?

Ám Jongszuk már visszatért a válogatáshoz, és csak időnként, udvariasságból pillant a fotókra, miközben az arcán semmi sem árulkodik valódi érzelmeiről.

Néhány perccel később oldalkocsis motorkerékpár robog a partra. Amikor lefékez, Jongszuk nehézkesen feltápászkodik. A külföldi férfi megfogja a könyökét, hogy megtartsa. Rég volt, hogy fehér ember ért hozzá, és ösztönösen elhúzódik.

– Csak segíteni akar – mondja Clara döcögős csedzsui nyelvtudásával.

Jongszuk figyeli, amint az idegenek próbálnak segíteni az unokájának felpakolni az algával teli zsákokat az oldalkocsira. Miután mindent elrendeztek, Jongszuk felmászik az unokája mögé, és átkulcsolja a derekát. A kézfejével megböki a férfit.

– Gyerünk! – Amikor kiérnek a főútra, lágyabb hangon hozzáteszi: – Furikázzunk kicsit. Nem akarom, hogy tudják, hol lakom.

ELSŐ RÉSZ
BARÁTSÁG
1938

Vízi levegőt nyelni
1938. április

Tengeri munkám első napja órákkal napfelkelte előtt indult, amikor még a varjak is aludtak. Felöltöztem, és a sötétben elgyalogoltam a latrinánkhoz. Felmásztam a létrán a kőépületbe, és elhelyezkedtem a padlóba vájt lyuk fölött. Alatta már türelmetlenül szimatolva gyülekeztek a disznóink. Nagy bot várakozott a falnak támasztva arra az esetre, ha valamelyikük izgatottságában megpróbálna felugrani. Tegnap jó erősen rá kellett csapnom az egyikre. Bizonyára emlékeztek rá, mert ma reggel megvárták, amíg az ürülékem lepottyan, és csak akkor kezdtek tülekedni érte. Visszatértem a házba, hátamra kötöttem a kisöcsémet, és elindultam vizet hordani a falu kútjáról. Háromszor kellett fordulnom a teli agyagedényekkel, hogy elég legyen a reggeli szükségleteinkhez. Azután trágyát gyűjtöttem, amit elégethetünk fűtéshez és főzéshez. Ezt jobb volt minél korábban megtenni, hiszen versenyezni kellett érte a falu többi leányával és asszonyával. Miután mindennel végeztem, a kisöcsémmel együtt hazaindultunk.

A családom három generációja élt egy telken: anya, apa és mi, gyerekek a nagy házban, nagymama pedig az udvar másik végében álló kis házban. Mindkét épület kőből épült, és nádtetőjükre is köveket raktak nehezéknek, hogy ne fújja el a tengeri szél. A nagy háznak három szobája volt: konyha, főszoba és egy különleges szoba, amelyet a nők használtak a nászéjszakájukon és szülés után. A főszobában olajlámpák sercegtek-pislákoltak. Alvómatracaink már feltekerve sorakoztak a fal mellett.

Nagymama már ébren volt, felöltözött, és forró vizet kortyolgatott. A haját sál fedte. Csontos arca és keze gesztenyebarnára sült. Első és második fivérem – tizenkét és tízéves – keresztbe tett lábbal, a térdüket egymáshoz érintve a földön ült. Velük szemben Harmadik Fivér úgy visított, ahogy csak egy hétéves kisfiú tud. A kishúgom, aki hat évvel volt fiatalabb nálam, anyámnak segített megtölteni három kosarat. Anya arcán látszott az összpontosítás, amikor többször is ellenőrizte, hogy minden szükségeset bepakolt-e, eközben a kishúgom igyekezett bebizonyítani, hogy máris elindult a jó henjóvá válás útján.

Apám az általa készített híg köleslevest merte tálakba. Nagyon szerettem apámat. Nagyanyám keskeny arcát örökölte, hosszúkás keze puha, tekintete mély és meleg volt. Bütykös lábán szinte sosem viselt cipőt. Kedvenc kutyaszőr sapkáját a fejébe húzta, és számos réteg ruhát vett magára, hogy leplezze, gyakran lemondott az ételről a gyerekei javára. Anyám, aki sosem vesztegette az idejét, letelepedett mellénk a földre, és evés közben megszoptatta a kisöcsémet. Miután megette a levesét és befejezte az etetést, átadta a babát apámnak. Mint minden henjo férje, a nap további részét ő is a Hado főterén lévő fa alatt töltötte a többi apa társaságában. Együtt vigyáztak a csecsemőkre és a kisgyerekekre. Miután anya meggyőződött róla, hogy Negyedik Fivér jól érzi magát apám karjában, intett nekem, hogy indulhatunk. Szorongás hasított belém. Nagyon szerettem volna jól teljesíteni aznap.

Az ég épp rózsaszínbe váltott, amikor anyával és nagymamával kiléptünk a házból. Most, hogy világosodott, jól láttam, amint párás leheletem felszáll, majd eloszlik a hűvös levegőben. Nagyanyám lassan mozgott, de anyám minden lépése és gesztusa hatékonyságot sugárzott. Karja és lába erős volt. A kosarát a hátára vette, és nekem is segített felszíjazni az enyémet. Hát itt voltam, munkába indultam, segítettem ellátni a családomat, és készen álltam rá, hogy részese legyek a henjók régi hagyományának. Hirtelen igazi nőnek éreztem magam.

Anya a karjára vette a harmadik kosarat, aztán együtt léptünk ki a kőfalba vájt nyíláson, amely csöppnyi telkünket védelmezte a kíváncsi tekintetektől és a könyörtelen széltől. Elindultunk az ollén – a több ezer, kőfallal szegélyezett ösvény egyikén, amely a házak közé épült, és összekötötte a sziget különböző részeit. Éberen figyeltünk, hogy nem találkozunk-e japán katonákkal. Korea ekkor már huszonnyolc éve japán gyarmat volt. Gyűlöltük a japánokat, és ők is gyűlöltek minket. Kegyetlenek voltak. Ellopták az ételünket. A szárazföld belsejében az állatállományt háborgatták. Mindig csak elvettek, elvettek és elvettek. Megölték nagymama szüleit, ezért csokparinak – párosujjú patásnak – hívta őket. Anya mindig azt mondta, ha valaha egyedül vagyok, és gyarmatosítókkal találkozom, szaladjak és bújjak el, mert rengeteg lányt megbecstelenítettek már Csedzsun.

A következő sarkon ráfordultunk egy hosszú, egyenes ösvényre. A távolban már láttam, amint barátnőm, Midzsa egyik lábáról a másikra ugrál a hideg, na meg az izgatottság miatt. Midzsa bőre tökéletes volt, és a reggeli fény megcsillant az arcán. Én Hado Kul-tong nevű részén nőttem fel, míg Midzsa Szut-tongban élt, ezért mindig ezen a helyen találkoztunk. Mielőtt még odaértünk hozzá, barátnőm mélyen meghajolt, hogy kifejezze tiszteletét és háláját anyám felé, aki derékból enyhén előredőlve fogadta Midzsa köszöntését. Aztán anya szó nélkül Midzsa hátára szíjazta a harmadik kosarat.

– Lányok, ti együtt tanultatok meg úszni – mondta anya. – Együtt figyeltetek és fejlődtetek tanoncként. Midzsa, te különösen szorgalmas voltál.

Nem bántam, hogy anyám a barátnőmet dicséri. Megérdemelte.

– Nem tudom elégszer megköszönni. – Midzsa hangja olyan finom volt, mint egy virágszirom. – Anyám helyett anyám voltál, és ezért örökké hálás leszek neked.

– Te pedig olyan vagy nekem, mint a lányom – válaszolta anya. – A mai napon Szamszung halmang feladata véget ér. Az istennőt, aki felügyeli a várandósságot, a szülést és a gyermekek felnevelését tizenöt éves korukig, felmentjük szolgálatai alól. Sok lánynak vannak barátnői, de ti többek vagytok pusztán barátnőknél. Olyanok vagytok, mint a nővérek, és elvárom, hogy ma és mindennap úgy vigyázzatok egymásra, mintha egy vérből valók volnátok.

Áldás és figyelmeztetés volt egyben.

Midzsa merte először kimondani a félelmeit.

– Értem, hogy vízi levegőt kell nyelnem, mielőtt lebukom a hullámok alá. Minél tovább vissza kell tartanom a levegőt. De mi van, ha nem tudom, mikor kell feljönni? Mi van, ha nem jó a szumbiszorim?

A vízi levegő nyelése az a technika, amellyel a henjók elég levegőt gyűjtenek a tüdejükbe, hogy kitartson a merülés alatt. A szumbiszori az a sajátos hang – olyan, mint a füttyszó, vagy mint a delfin hívása –, amelyet a henjo hallat, amikor felbukkan a tenger felszínére, és kiengedi az addig benn tartott levegőt, majd mélyen belélegzik.

– A levegő beszívása egyáltalán nem nehéz – mondta anya. – Mindennap belélegzel, miközben járod az utad.

– De mi van, ha elfogy a levegőm a víz mélyén? – kérdezte Midzsa.

– Belégzés, kilégzés. Minden kezdő henjo emiatt aggódik – kottyantotta közbe nagymama, mielőtt anya válaszolhatott volna. Néha nagyon türelmetlen volt Midzsával.

– A tested tudja, mit kell tennie – mondta biztatón anyám. – És ha mégsem, ott leszek mellettetek. Én vagyok felelős azért, hogy minden nő épségben visszatérjen a partra. Kollektívánk minden tagjának szumbiszoriját figyelem. Ezek együtt képezik a levegő és a szél dalát Csedzsun. A mi szumbiszorink a világ legbelső hangja. Összeköt minket a múlttal és a jövővel. A szumbiszori lehetővé teszi, hogy először a szüleinket szolgáljuk, majd a gyermekeinket.

A szavai megnyugtatóan hatottak, de aztán észrevettem, hogy Midzsa várakozón bámul rám. Előző nap megbeszéltük, hogy elmondjuk anyámnak a félelmeinket. Ő már megtette, de én vonakodtam beszélni az enyémekről. Sokféleképpen lehet meghalni a tengerben, és nagyon féltem. Igaz, hogy anyám azt mondta, Midzsa olyan számára, mintha a lánya volna – és én nagyon szerettem azért, hogy ennyire szereti a barátnőmet –, csakhogy én tényleg a lánya voltam, és nem akartam, hogy kevesebbre tartson Midzsánál.

Végül megmenekültem attól, hogy meg kelljen szólalnom, mert anyám gyalogolni kezdett. Midzsával a nyomában loholtunk, nagymama utánunk. Egyik házat hagytuk el a másik után, amelyek mind kőből, a tetejük pedig nádból készült. A főtér kihalt volt, leszámítva az asszonyokat, akiket a tengerhez hívott a sós levegő illata és a hullámok hangja. Mielőtt leértünk a partra, megálltunk leszakítani néhány levelet egy feketeüröm-bokorról, amelyeket a kosarunkba dugtunk. A következő kanyar után elértük a tengerpartot. Éles sziklákon át haladtunk a pulthok, vagyis a tűzrakóhely felé. Kerek, tető nélküli terület volt, amelyet egymásra halmozott lávakövekből alakítottak ki. Ajtó helyett két ívelt fal akadályozta meg, hogy kívülről be lehessen látni. Hasonló építmény állt a víz sekély részén – az emberek oda jártak fürdeni és ruhát mosni. A parttól kicsit távolabb, ahol a víz nagyjából térdig ért, kőfallal elkerítettek egy részt. Dagálykor itt vetődtek partra a szardellák, amelyek apálykor csapdába estek, mi pedig később hálóval összeszedtük őket.

Hét pulthok volt Hadón – minden kerület búvárkollektívájának egy. A mi csapatunk harminc tagot számlált. Úgy lett volna logikus, ha a pulthok bejárata a tenger felé néz, hiszen a henjók egész nap ki-be járkáltak rajta, ehelyett hátul volt a bejárat, hogy még védettebb legyen a tenger felől állandóan fújó széltől. A hullámok csapkodása mellett női hangokat is hallottunk: ugratták egymást, nevetgéltek, és ősrégi sértéseket vagdostak egymás fejéhez. Amikor beléptünk, a nők megfordultak, hogy lássák, ki érkezett. Mindannyian bélelt kabátot és nadrágot viseltek.

Midzsa letette a kosarát, és a tűzhöz sietett.

– Most már nem neked kell életben tartanod a tüzet – kiáltott oda neki kedvesen Jang Doszeng. Magas járomcsontja és hegyes könyöke volt. Az általam ismert nők közül ő volt az egyetlen, aki mindig befonva viselte a haját. Valamivel idősebb volt anyámnál, akivel búvártársak és legjobb barátnők voltak. Doszeng férje mindössze egy lányt és egy fiút adott a feleségének. Ez bizony nagy szomorúságnak számított. Ennek ellenére a két család közel állt egymáshoz, különösen amióta Doszeng férje Japánba ment gyári munkásnak. Akkoriban már nagyjából a csedzsuiak negyede Japánban élt, mivel a kompjegy feleannyiba került, mint egyetlen zsák rizs a szigetünkön. Doszeng férje olyan régóta volt Hirosimában, hogy már nem is emlékeztem rá. Anyám segített Doszengnek áldozni az őseinek, és Doszeng is segített anyámnak főzni a családnak, amikor a mi szertartásainkat végeztük. – Már nem vagy tanonc. Ma velünk jössz. Készen állsz, leányom?

– Igen, nénikém – válaszolt Midzsa a tiszteletbeli megszólítást használva, aztán meghajolt, és hátrált néhány lépést.

A többi asszony nevetett, mire Midzsa elpirult.

– Ne ugrassátok! – szólt rájuk anyám. – Ezek ketten már így is épp eléggé aggódnak.

Mivel anyám volt a kollektíva vezetője, ő ült a fal széltől védett részén. Miután elhelyezkedett, a többi nő is helyet foglalt, szigorúan a merülési képességeik szerinti sorrendben. A nagymamabúvárok – az olyanok, mint anyám, akik elérték a legmagasabb rangot a tengerben, habár a szárazföldön még nem voltak nagymamák – kapták a legjobb helyeket. Az igazi nagymamáknak, mint az én nagyanyám, nem volt rangjuk, de tisztelettel bántunk velük. Habár már rég visszavonultak a tengeri munkától, élvezték azoknak az asszonyoknak a társaságát, akikkel életük nagy részét töltötték. Nagymama és barátnői szerették szétválogatni a partra vetett algát, vagy lemerülni a parthoz közeli sekély vízben, miközben viccelődtek és pletykálkodtak. Tiszteletben álló asszonyokként ők foglalták el a második legfontosabb helyet a pulthokban. Ezután következtek a húszas, harmincas éveik elején járó kisbúvárok, akik még mindig csiszolták a képességeiket. Midzsa és én a bébibúvárok közé ültünk a nálunk két és három évvel idősebb Kang nővérek, Gudzsa és Guszon, valamint Doszeng lánya, Juri mellé, aki már tizenkilenc éves volt. A másik három lánynak már volt néhány évnyi merülési tapasztalata, míg Midzsa és én kezdők voltunk. Mi öten álltunk a kollektíva ranglétrájának alján, így mi ültünk a pulthok bejáratánál. Süvített a hideg szél, ezért Midzsával közelebb húzódtunk a tűzhöz. Muszáj volt felmelegednünk, amennyire csak tudtunk, mielőtt a tengerbe merültünk.

Anyám kérdéssel kezdte a megbeszélést:

– Van étel ezen a tengerparton?

– Több étel van itt, mint ahány homokszem lenne egész Csedzsun – trillázta Doszeng –, ha kövek helyett homokban bővelkednénk.

– Több étel van itt, mint amennyi húsz holdon lenne – jelentette ki egy másik nő –, ha húsz hold ragyogna felettünk.

– Több étel van itt, mint amennyi ötven bödönben lenne nagyanyám házában – folytatta egy korán megözvegyült asszony –, ha lenne ötven bödönje.

– Helyes – nyugtázta anyám a szertartásos tréfálkozást. – Akkor beszéljük meg, hol fogunk ma merülni! – Otthon mindig hangosnak tűnt, itt azonban az ő hangja is csak egy volt a nagy hangzavarban, mivel idővel minden henjo hallása romlik a víznyomástól. Egy nap majd én is hangos leszek.

A tengert senki sem sajátíthatja ki, azonban minden kollektívának meghatározott területre szóló merülési joga volt: lehetett az a parthoz közeli rész, amelybe csak be kell sétálni; a húsz-harminc perc úszással elérhető vagy csak csónakkal megközelíthető terület; itt egy öböl, ott egy víz alatti boltív nem messze a parttól; a sziget északi fele és így tovább. Midzsával mi csak füleltünk, amíg a nők megvitatták a lehetőségeket. Bébibúvárként nem volt jogunk hozzászólni. Még a kisbúvárok is csendben maradtak. Anyám a legtöbb javaslatot elvetette.

– Az egy túlhalászott terület – mondta Doszengnek. Egy másik ötletre így reagált: – A szárazföldhöz hasonlóan a tengeri mezőink is követik az évszakok váltakozását. Tiszteletben tartjuk az ívási időszakot, ezért júliustól szeptemberig nem gyűjtünk kagylót az óceán fenekéről, októbertől decemberig pedig nem halászunk fülcsigát. Kötelességünk vigyázni a tengerre. Ha megvédjük területünket, sokáig ellát minket élelemmel. – Végül meghozta a döntést. – Kievezünk a közeli víz alatti kanyonunkhoz.

– A bébibúvárok nem állnak rá készen – mondta az egyik nagymamabúvár. – Ráadásul ki sem érdemelték a jogot.

Anyám felemelte a kezét.

– Szolmunde nagymama lávát öntött arra a területre, amely létrehozta a sziklás kanyont. A falai bármilyen képességű búvárnak tartogatnak valamit. A legtapasztaltabbak olyan mélyre merülhetnek, amennyire akarnak, míg a bébibúvárok a felszínhez közeli helyeken keresgélhetnek. A Kang nővérek megmutatják Midzsának, mit tegyen. És azt szeretném, ha Doszeng lánya, Juri felügyelné Jongszukot. Juriból hamarosan kisbúvár válik, ezért ez jó felkészülés lesz számára.

Miután anya mindent elmagyarázott, nem volt több ellenvetés. Az anyák közelebb állnak a búvárkollektívájuk tagjaihoz, mint a saját gyerekeikhez. Ezen a napon kezdett elmélyülni a kapcsolatunk anyámmal. Amikor Doszengre és Jurira néztem, láttam, milyenek leszünk anyával néhány év múlva. De ez a pillanat azt is megmutatta, miért anyám lett a kollektíva feje. Igazi vezető volt, akinek bíztak az ítéletében.

– Minden nő, aki a tengerbe merül, koporsót cipel a hátán – figyelmeztette a társaságot. – Itt, a víz alatti világban nehéz élet terhét hordozzuk. Nap mint nap élet és halál között egyensúlyozunk.

Ezek a hagyományos mondatok gyakran elhangzottak Csedzsun, mégis mind olyan komoran bólintottunk, mintha először hallanánk.

– Amikor a tengerbe megyünk, osztozunk a munkában és a veszélyekben is – tette hozzá anyám. – Együtt halászunk, együtt válogatjuk szét a zsákmányt, és együtt adjuk el, hiszen a tenger a közösségé.

Miután elmondta ezt az utolsó szabályt – mintha bárki is megfeledkezhetne egy ilyen alapvető dologról –, anyám kétszer a combjára csapott, jelezve, hogy a megbeszélés véget ért, ideje indulnunk. Miközben nagyanyám és a barátnői kirajzottak, hogy megkezdjék a munkát a parton, anya intett Jurinak, hogy segítsen nekem előkészülni. Jurival egész életünkben ismertük egymást, ezért jó párost alkottunk. A Kang nővérek alig ismerték Midzsát, és valószínűleg jobban szerettek volna távolságot tartani tőle. Midzsa árva volt, akinek az apja kollaboránsként a japánoknak dolgozott Csedzsuvárosban. De akár tetszett nekik, akár nem, a Kang nővéreknek követniük kellett anyám utasítását.

– Állj a tűz mellé! – mondta Juri. – Minél gyorsabban vetkőzöl le és készülsz el, annál hamarabb a vízben lehetünk. Minél hamarabb a vízben vagyunk, annál hamarabb térhetünk vissza ide. Most pedig tedd, amit én!

Közelebb húzódtunk a tűzhöz, és levetettük a ruháinkat. Senki sem szégyenlősködött. Olyan volt, mintha a közfürdőben lennénk. A fiatalabb nők közül néhánynak nagy volt a hasa, mert gyermeket várt. Az idősebb nők bőre ráncos volt. A legidősebbek melle lógott a túl hosszú élettől és a túl sok igénybevételtől. Midzsával a mi testünk is tükrözte a korunkat. Tizenöt évesek voltunk, de nehéz körülményeink – kevés étel, megerőltető fizikai munka, hideg időjárás – miatt cérnavékonyak, a mellünk sem nőtt még, a lábunk köze pedig épphogy pelyhedzett. Reszketve álltunk, amíg Juri, Gudzsa és Guszon segített felölteni háromrészes, fehér pamutból készült vízi ruhánkat. A fehér szín láthatóvá tett minket a víz alatt, és állítólag a cápákat és a delfineket is távol tartotta, de a vékony anyag nem sokat ért a hideg ellen.

– Tegyetek úgy, mintha Midzsa kisbaba volna – mondta Juri a Kang nővéreknek –, és kössétek meg rajta a ruhát. – Aztán hozzám fordulva elmagyarázta: – Láthatod, hogy az anyag kétoldalt nyitott, amit madzaggal kötünk meg. Így alkalmazkodni tud a várandóssághoz vagy bármilyen súlygyarapodáshoz és -csökkenéshez. – Közelebb hajolt hozzám. – Alig várom a napot, amikor elmondhatom az anyósomnak, hogy a férjem kisbabát ültetett el bennem. Biztos vagyok benne, hogy fiú lesz, és miután meghalok, elvégzi értem az áldozati szertartásokat.

Juri esküvőjét a következő hónapra tűzték ki, így érthető volt, hogy máris a születendő fiáról álmodozik, ám akkor és ott egyáltalán nem érdekelt az izgatottsága. Jéghideg ujjai érintésétől libabőrös lettem. Hiába kötötte rám szorosan a ruhát, még mindig túl bő volt. Midzsa is ugyanígy járt. E fürdőkosztümök miatt a henjók ősidők óta szemérmetlennek számítottak, hiszen egy illedelmes koreai nő sem a szárazföldön, sem a szigetünkön nem öltözött volna ilyen lengén.

Juri egyfolytában fecsegett.

– A bátyám nagyon okos, és rengeteget tanul az iskolában. – Anyám volt a kollektívánk feje, de Doszeng fiára Hado minden családja büszke volt. – Mindenki azt mondja, hogy Csunbu egy nap Japánba megy majd egyetemre.

Csunbu volt az egyetlen fiú a családjukban, és ő részesült egyedül az oktatás ajándékában. Juri és az apja is hozzájárult a család bevételeihez, ám egyikük sem keresett annyit, mint Doszeng. Ezzel szemben anyámnak egyedül, apám segítsége nélkül kellett előteremtenie a pénzt a fivéreim iskoláztatására. Nemigen volt esély rá, hogy továbbjutnak az általános iskolánál.

– Keményen kell dolgoznom, hogy hozzájárulhassak Csunbu tandíjához, és eltartsam az új családomat is. – Juri odakiáltott az anyjának és a leendő anyósának a helyiség másik végébe. – Szorgalmas vagyok, igaz?

A falunkban mindenki tudta, hogy Juri szószátyár. Gondtalan lánynak tűnt, és tényleg szorgalmas volt, így nem volt nehéz jó partit találni számára.

Juri visszafordult felém.

– Ha a szüleid igazán szeretnek, itt adnak férjhez, Hadón. Úgy megtarthatod a merülési jogodat, és mindennap találkozhatsz a családoddal. – Aztán észbe kapott, és megpaskolta Midzsa karját. – Sajnálom. Elfelejtettem, hogy neked nincsenek szüleid. – Majd gondolkodás nélkül folytatta. – Hogy fogsz így férjet találni magadnak? – kérdezte őszinte kíváncsisággal.

Midzsára sandítottam, remélve, hogy nem bántódott meg Juri érzéketlenségétől, ám ő feszülten figyelve próbálta követni a Kang nővérek utasításait.

Amikor végre rajtunk volt a vízi ruha, belebújtunk a vízi kabátunkba. A henjók ezt csak hideg időben hordták, de nem értettem, mire jó, hiszen ugyanabból a vékony pamutból készült, mint az öltözék többi része. Végül fehér kendőt kötöttünk a hajunkra, hogy melegítsen, és mert senki sem akarta, hogy egy elszabadult hajtincse hínárba gabalyodjon, vagy fennakadjon egy sziklán.

– Tessék – mondta Juri, és fehér porral teli zacskókat nyomott a kezünkbe. – Egyétek meg, segíteni fog elkerülni a tengeribetegség tüneteit, a szédülést, a fejfájást és más kellemetlenségeket. Na meg a fülzúgást! – Elfintorodott. – Még csak bébibúvár vagyok, de máris szenvedek tőle. Zzzzzzzzzz – utánozta a magas hangot, amely a fejében visszhangzott.

Juri és a Kang nővérek példáját követve kibontottuk a zacskót, kismadár módjára hátrahajtottuk a fejünket, beleszórtuk a szánkba a keserű fehér port, és gyorsan lenyeltük. Azután Midzsával néztük, amint a többiek ráköpnek a késükre, hogy szerencséjük legyen, és találjanak fülcsigát, ami jó fogásnak számított, hiszen sok pénzért lehetett eladni.

Anya ellenőrizte, hogy minden eszközöm megvan-e. Különös gondot fordított a thevakomra – egy kibelezett és megszárított tökre, amely a bójámul szolgál majd. Aztán ugyanezt tette Midzsával is. Mindannyiunknak volt egy picshangja, amellyel az otthonukból kikandikáló teremtményeket fogtuk el, valamint egy nyeles csákánya, amellyel befértünk a repedésekbe, és belevájhattunk az iszapba vagy a sziklákba, hogy a segítségével előrébb húzzuk magunkat. Volt nálunk egy sarló, amellyel az algát vághattuk el; egy kés a tengerisünök felnyitásához és egy szigony, amivel megvédhettük magunkat. Midzsával már használtuk ezeket az eszközöket, amikor a sekély vízben gyakoroltunk, ám anyám most így szólt:

– Ma ne használjátok ezeket. Csak szokjatok hozzá a környezethez. Maradjatok éberek, mert odakint minden más lesz.

Együtt indultunk el a pulthokból. Néhány órával később visszatérünk majd, hogy letegyük és megjavítsuk az eszközeinket, lemérjük a napi fogást, elosszuk a bevételt, és ami a legfontosabb, felmelegedjünk. Talán még főzünk is valamit abból, amit magunkkal hozunk a hálóinkban, ha elég bőséges lesz a fogás. Már előre örültem neki.

Amíg a többi nő beszállt a csónakba, mi hátramaradtunk Midzsával a mólón. Barátnőm a kosarában kotorászva elővett egy könyvet, én pedig kihúztam egy darab szenet az enyémből. Midzsa kitépett egy lapot a könyvből, aztán a csónak oldalán a nevet jelző írásjel fölé tartotta. Habár ki volt kötve, a csónak erősen himbálózott a hullámoktól, ezért Midzsa alig tudta a helyén tartani a papírt, amíg besatíroztam a széndarabbal. Miután elkészültem, pár pillanatig csak csodáltuk az eredményt: homályos lenyomat egy írásjelről, amelyet nem tudtunk elolvasni, de tudtuk, hogy „napfelkeltét” jelent. Évek óta ily módon örökítettük meg kedvenc helyeinket és fontos pillanatainkat. Nem ez volt a legszebb lenyomatunk, de örök emlék lesz számunkra.

– Gyertek már! – kiáltotta anya, akinek fogyóban volt a türelme.

Midzsa visszadugta a papírt a könyvbe, hogy biztonságban legyen, aztán bemásztunk a csónakba, és megfogtuk az evezőinket. Amint lassan távolodtunk a mólótól, anyám rázendített szokásos dalára.

– Merüljünk le! – Reszelős hangját felém repítette a szél.

– Merüljünk le! – énekeltük válaszul, miközben a dal ritmusára eveztünk.

– Aranykagylók és ezüst fülcsigák – énekelte anyám.

– Fogjuk ki az összeset! – feleltük.

– Ezzel várom a szeretőmet…

– Amikor hazaér.

Önkéntelenül elpirultam. Anyámnak nem volt szeretője, de az asszonyok kedvelték ezt a népszerű nótát.

A vízszint megfelelő volt, a tenger nyugodtnak tűnt. Mégis, az evezés és az éneklés ellenére hányinger kerülgetett, Midzsa rózsás arca pedig hamuszürkévé vált. Amikor elértük a merülési helyet, behúztuk az evezőket. A csónak ugrált és dülöngélt a lanyha hullámokon. A csuklómra akasztottam a picshangomat, aztán megfogtam a hálómat és a thevakomat. Enyhe szellő fújt, amitől megborzongtam. Elég rémesen éreztem magam.

– Sok-sok évezreden át imádkozom a tengeri sárkányistenhez! – kiabálta túl anyám a hullámok morajlását. – Kérlek, óceán szellemkirálya, óvj meg minket az erős széltől és az erős áramlattól!

Áldozati rizst és rizsbort öntött a vízbe. Miután végzett a szertartással, megtörölgettük búvárszemüvegünk belsejét a korábban szedett feketeüröm-levelekkel, ami megvédte a párásodástól, aztán a szemünkre illesztettük. Anyám számolta a nőket, miközben beugrottak a vízbe, aztán kettesével vagy hármasával tovaúsztak. Ahogy csökkent a súly a csónakban, egyre jobban himbálózott. Juri megacélozta magát, és belevetődött egy hullámba. A Kang nővérek kézen fogva ugrottak a vízbe. Ők ketten elválaszthatatlanok voltak. Reméltem, hogy állhatatosságuk mostantól Midzsára is kiterjed, és ugyanúgy vigyáznak majd rá is, mint egymásra.

Anyám egy utolsó tanácsot adott.

– Azt mondják, a tenger olyan, mint egy anya. A sós víz, az áramlat lüktetése és hullámzása, a szíved erősödő dobogása és a vízen át tompán hallatszó hangok az anyaméhet idézik. Ám a henjóknak mindig a pénzt kell szem előtt tartaniuk… és a túlélést. Ugye értitek? – Amikor bólintottunk, folytatta. – Ez az első napotok. Ne legyetek mohók. Ha megláttok egy polipot, hagyjátok ott. A henjónak először meg kell tanulnia kiütni a polipot, máskülönben ellene fordíthatja a karjait. A fülcsigáktól is tartózkodjatok!

Nem kellett elmagyaráznia, miért. Hónapoknak kell eltelnie, amíg a henjo megkockáztathatja, hogy leszed egy fülcsigát. Ha békén hagyják, az állat a házával együtt leválik a szikláról, hogy a tenger tápláló vize körbemoshassa. Ha azonban megijed – akár csak azért, mert egy nagyobb hal mozgásától megváltozik az áramlat –, erősen rátapad a sziklára, hogy a kemény ház megvédje a ragadozóktól. Éppen ezért a fülcsigát óvatosan kell megközelíteni, majd a picshang hegyét a háza alá csúsztatni, és egyetlen gyors mozdulattal lehántani a szikláról, nehogy belekapaszkodjon a búvár csuklójára erősített eszközbe, és így a sziklához szögezze. Sokévnyi tapasztalat kell hozzá, hogy ilyen esetben a búvár ki tudjon szabadulni, és még arra is legyen ideje, hogy felérjen a felszínre levegőt venni. Egyáltalán nem éreztem késztetést, hogy ilyen veszélynek tegyem ki magam.

– Ma a nyomomba léptek, ahogyan egykor én léptem anyám nyomába – folytatta anya –, és ahogyan egykor majd a lányaitok lépnek a ti nyomotokba. De most még bébibúvárok vagytok. Ne próbáljatok többet vállalni, mint amennyit bírtok.

Az áldás – és egyben figyelmeztetés – után Midzsa megfogta a kezem, és talpast ugrottunk a vízbe. Azonnali, döbbenetes hideg. A bójámba kapaszkodva rúgkapáltam a víz alatt. Midzsával egymás szemébe néztünk. Eljött az ideje, hogy vízi levegőt nyeljünk. Mindketten belélegeztünk, belélegeztünk, belélegeztünk, így töltve meg teljesen a tüdőnket, kitágítva a mellkasunkat. Aztán lebuktunk. A fény türkizkéken ragyogott a felszín alatt. Körülöttünk többen égnek álló lábbal és a tengerfenékre szegezett tekintettel indultak lefelé az anyám által említett kanyonon keresztül. Ezek a nők gyorsak és erősek voltak; testhosszanként egyre mélyebbre merültek a sötétkék vízbe. Midzsával nehezünkre esett olyan egyenesen úszni, mint ők. Engem a szemüveg zavart legjobban. A fémkeret, amelyre még ilyen közel a felszínhez is hatással volt a víznyomás, mélyen a húsomba vájt. A szemüveg gátolta a perifériás látásomat is, ami újabb veszélyforrás volt, és arra késztetett, hogy még éberebb legyek ebben a kísérteties környezetben.

Bébibúvárként Juri, a Kang nővérek, Midzsa és én csak nagyjából két testhossznyira merülhettünk le, de láttam, hogy anyám eltűnik a kanyon sötét mélyén. Sokszor hallottam, hogy egyetlen levegővel húsz méterre vagy még mélyebbre képes lemenni, miközben nekem máris égett a tüdőm, és a szívem a fülemben dobolt. Nagyot rúgva elindultam felfelé, mert úgy éreztem, mindjárt felrobban a mellkasom. Amint a felszínre értem, kiszakadt belőlem a szumbiszori, és tovaszállt a levegőben. Úgy hangzott, mint egy mély sóhaj – aaaah –, és rájöttem, hogy tényleg úgy van, ahogyan anyám mindig mondta: a szumbiszorim egyedi volt. Ahogyan Midzsáé is, amire akkor jöttem rá, amikor felbukkant mellettem. Víííí. Egymásra vigyorogtunk, aztán újra vízi levegőt nyeltünk, és lemerültünk. A természet eligazított. Amikor ismét a felszínre értem, egy tengerisünt tartottam a kezemben. Az első fogásom! Beletettem a thevakomhoz erősített hálóba, újra egymás után többször belélegeztem, majd lebuktam. Mindig Juri közelében maradtam, bár más-más időközönként értünk a felszínre. Valahányszor Midzsára pillantottam, láttam, hogy sosem távolodik el egy méternél messzebb a Kang nővérektől, akik szintén szorosan együtt maradtak.

Így folytattuk tovább, csak néha pihenve meg a bójánkon, míg végül eljött az ideje, hogy visszatérjünk a csónakhoz. Amikor odaértem, könnyedén kiemeltem a vízből a hálómat, amely láthatóan sokkal könnyebb volt a többiekénél, és gyorsan a csónakba tettem, hogy a mögöttem érkező nő is beszállhasson a fogásával együtt. Anya mindenre és mindenkire figyelt. Az egyik csapat nő a hálóját kötözte be, nehogy bármi értékes kiessen belőle, míg Doszeng és mások a tűz mellett gyülekezve melengették a csontjaikat, teáztak, és dicsekedtek, hogy mi mindent fogtak. Négy lemaradó még taposta a vizet a csónak felé. Észrevettem, hogy anyám megszámol minket, meggyőződve róla, hogy mindenki biztonságban van.

Juri jót kuncogott, amikor látta, mennyire reszketünk, és azt mondta, idővel megszokjuk majd, hogy állandóan fázunk.

– Négy évvel ezelőtt olyan voltam, mint ti, de nézzetek meg most – hencegett.

Csoda szép nap volt, és minden jól alakult. Büszke voltam magamra. Ám amikor a hullámok egyre nagyobbá váltak, és a csónak egyre erősebben himbálózott, már nagyon szerettem volna hazatérni. De még nem lehetett. Amint a kezünk és a lábunk kipirosodott a melegtől, visszamentünk a vízbe. Az öt bébibúvár végig együtt maradt, és mindig egyenként bukkantunk fel levegőért. Még sosem koncentráltam ilyen erősen – a testemre, a szívverésemre, a tüdőmre nehezedő nyomásra, a megfigyelésre. Nem mondhatnám, hogy Midzsával túl sok tengeri élőlényt találtunk. Csak annyi volt a célunk, hogy ne fessünk túl kínosan, amikor a fejjel előre tartó merülő pozíciót próbálgatjuk. Szánalmasak voltunk – sok időbe telik elsajátítani ezt a képességet.

Megkönnyebbültem, amikor anya elkiáltotta magát, hogy vége a napnak. Felém nézett, de nem voltam benne biztos, hogy lát-e. Érzékeltem, hogy Midzsa és a Kang nővérek a csónak felé úsznak. Ők fognak elsőként beszállni, így megfigyelhetik, amint a többi nő a felszínre ér, és a szumbiszoriját hallatja. Éppen a csónak felé indultam volna, amikor Juri rám szólt.

– Várj! Az utolsó merülésnél láttam valamit. Menjünk le érte! – Körülnézett, hogy felmérje, milyen messze vannak a nagymamabúvárok a csónaktól. – Megszerezzük, mielőtt ideérnek. Gyerünk!

Anya azt mondta, hogy mindig maradjak Juri mellett, ugyanakkor már szólt, hogy térjünk vissza a csónakhoz. A pillanat törtrésze alatt döntöttem: néhányszor mélyen belélegeztem, aztán követtem Jurit. A szirt felé tartottunk, ahol korábban tengerisünöket fogtunk. Juri a sziklafalba kapaszkodott, előhúzta a picshangját, belevájta egy mélyedésbe, és kihúzott egy hatalmas polipot. A karjai legalább egy méter hosszúak voltak. Micsoda fogás! Ezért engem is megdicsérnek majd.

A polip a csuklómra csavarta egyik karját. Lefejtettem magamról. Mire sikerült, az állat néhány másik végtagjával belekapaszkodott Juriba. Egy polipkar a combomra tekeredett, és magához rántott, egy másik egyre feljebb csúszott a karomon. Küzdöttem, hogy megszabaduljak tőle. A polip gömbölyű feje Juri arca felé tartott, de őt annyira lefoglalta a harc az egyre szorosabbra tekeredő karokkal, hogy nem vette észre. Segítségért akartam kiáltani, de nem ment. Víz alatt voltunk.

Egy pillanattal később a polip feje Juri arcára tapadt. Küzdelem vagy ellenállás helyett közelebb úsztam, átkaroltam a polipot és Jurit, majd amilyen erősen csak tudtam, tempózni kezdtem. Amint a felszínre értünk, elkiáltottam magam.

– Segítség! Segítség! Segítsetek!

A polip erős volt, megpróbált visszahúzni minket a víz alá. Csak rúgtam és rúgtam a vizet. Néhány kar levált Juriról és felém indult, megérezve, hogy most már én jelentek nagyobb fenyegetést. A karomra és a lábamra fonódtak.

Csobbanást hallottam, aztán kezek ragadtak meg. Kések villantak a napfényben, amelyek lefejtették rólam a polip karjait, miközben az állat levágott részei repkedtek a levegőben. A többiek megtartottak, ezért felemeltem a lábam, hogy arról is eltávolíthassák a karokat. Amikor megláttam anyám keményen koncentráló arcát, tudtam, hogy biztonságban vagyok. Jurit is körbevették az asszonyok, ám úgy tűnt, ő nem segít nekik. Doszeng megmarkolta a kését, és hátralendítette a karját. A helyében biztos minden erőmmel a polip fejére céloztam volna, csakhogy ezt nem tehette, hiszen alatta volt Juri. Doszeng a polip feje alá döfte a kést, és a lánya arcával párhuzamosan végighúzta a pengét. Hiába voltak körülöttünk annyian, éreztem a lábamban, hogy Jurit is én tartom fenn, miközben a polip próbál lehúzni minket. Juri ernyedt teste rádöbbentett arra, amit a többiek még nem tudhattak. Szerettem volna erős maradni, mégis eleredt a könnyem.

A nők most már a polip karjainak vastagabb részén dolgoztak, miközben Doszeng folyamatosan döfködte a fejét a késével, így jól legyengítették az állatot. Vagy máris halott volt, vagy közel állt hozzá, ám a gyíkhoz és a békához hasonlóan még mindig volt ereje és ösztönös mozdulatai.

Végre kiszabadultam.

– El tudsz úszni a csónakig? – kérdezte anyám.

– Mi lesz Jurival?

– Segítünk neki. Ki tudsz menni egyedül?

Bólintottam, bár most, hogy a küzdelem véget ért, rohamosan fogyott az erőm. Nagyjából félúton jártam a csónak felé, amikor meg kellett állnom a hátamon lebegve pihenni kicsit. Az égbolton a szél sebesen sodorta a felhőket. Madár szállt el felettem. Behunytam a szemem, és próbáltam összegyűjteni az erőmet. A hullámok a fülemnek csapódtak – egy pillanatra beborították, aztán újra szabaddá tették, és hallottam a Juri körül sürgölődő nők aggodalmas kiáltásait. Csobbanás hallatszott, aztán egy második és egy harmadik. Ismét karok fogtak át. Kinyitottam a szemem: Midzsa volt az, és a Kang nővérek. Segítettek eljutnom a csónakig. Gudzsa, aki a legerősebb volt közöttünk, felhúzódzkodott, és átvetette magát a csónak peremén. Belekapaszkodtam a csónak oldalába, próbáltam felhúzni magam, de túlságosan legyengültem. Midzsa és Guszon megtámasztotta a fenekemet, és feltoltak. Úgy puffantam a fedélzetre, mint egy kifogott hal. Lihegve feküdtem ott, a végtagjaim mintha gumiból lettek volna, az elmém teljesen kimerült. Letéptem magamról az úszószemüveget, amely nagyot koppant a csónak padlóján. Eközben a három lány egymás szavába vágva karattyolt.

– Anyád azt mondta, maradjunk a csónakban…

– Nem akarta, hogy segítsünk…

– A bébibúvárok csak még több gondot okoznak…

– Ha menteni kell valakit…

Alig fogtam fel a szavakat.

Közben a többi nő is sorra visszaért. Kényszerítettem magam, hogy felüljek. Midzsa és a Kang lányok a csónak széléhez mentek, és kinyújtották a karjukat. Csatlakoztam hozzájuk, és segítettem megfogni Jurit. Nehéznek tűnt – tehetetlennek. Behúztuk a csónakba, és hanyatt estünk. Juri mozdulatlanul feküdt rajtam. Amikor a csónak megbillent, legurult rólam. Megérkezett Doszeng, aztán anya. Letérdeltek Juri mellé. Miközben a többi henjo bemászott a csónakba, anyám lehajolt, hogy érezze, jön-e levegő Juri orrából vagy szájából.

– Él – mondta anya, és leült a sarkára. Doszeng és néhány másik henjo masszírozni kezdte Juri végtagjait, hogy felélesszék, ám ő nem reagált. – El kellene távolítanunk belőle a vizet – javasolta anyám. Doszeng hátrébb húzódott. Anya erőteljesen nyomkodta Juri mellkasát, de semmi sem jött ki. Miután nem járt sikerrel, így szólt: – Gondoljunk arra, hogy a polip megmentette az életét azzal, hogy betakarta az arcát. Másként túl sok vizet nyelt volna…

A nők újrakezdték a masszázst.

Anyám figyelme hirtelen felém, Midzsa és a Kang nővérek felé fordult. Az arcunkat vizslatva gondolta át, mit tettünk. Együtt kellett volna maradnunk. Midzsa és a Kang lányok így is tettek, mégis zavarban voltak. Anyám még egy szót sem szólt, de ők máris mentegetőzni kezdtek.

– Akkor láttam őt utoljára, amikor feljöttem levegőt venni – dadogta Guszon.

– Sosem távolodtunk el Juritól – nyögte ki Midzsa. – Egész nap figyelt ránk.

– Azt mondta, látott valami nagyot – mormoltam.

– És visszamentetek érte. Láttam, amikor elindultatok, miután visszahívtam mindenkit.

Nem bírtam elviselni, hogy anyám azt gondolja, én is felelős vagyok azért, ami Jurival történt, ezért így szóltam:

– Nem hallottuk a hívást. – Lesütöttem a szemem, és reszkettem a megrázkódtatástól, a szomorúságtól, és most már a szégyentől is, hogy hazudtam anyámnak.

Anya elkiáltotta magát, hogy mindenki foglalja el a helyét. Felvettük az evezőinket. A csónak imbolyogva szelni kezdte a fehéren habzó vizet. Doszeng a lánya mellett maradt, és kérlelte, hogy térjen magához. Juri leendő anyósa vállalta a közös éneklés vezetését.

– E hűvös éjszakán a vállam együtt rázkódik a habokkal. E szegény nő szörnyű gyásztól reszket. – Annyira szomorú volt, hogy hamarosan mindannyiunk arcán csorogtak a könnyek.

Anyám egy pokróccal betakarta Jurit, egy másikat pedig Doszeng vállára terített. Doszeng megtörölgette az arcát a durva anyaggal. Mondott valamit, de a hangja beleveszett a szélbe. A nők egymás után hagyták abba az éneklést, mert mind hallani akartuk Doszeng szavait. Juri leendő anyósa egy búváreszköz fafogantyúját a csónak oldalához koppantva diktálta az evezés ritmusát.

– A kapzsi búvár halott búvár – jajveszékelt Doszeng. Mindannyian ismertük a mondást, de hogy egy anya mondja ezt a lányáról… Ekkor értettem meg, milyen erősek az anyák. – Ez a henjo legnagyobb bűne – folytatta. – Kell nekem az a polip. Sok pénzért fogom eladni.

– Sok minden él a tengerben, amely erősebb nálunk – mondta anyám.

Átkarolta Doszenget, akiből kiszakadt legnagyobb félelme.

– Mi van, ha nem tér magához?

– Reménykednünk kell.

– De mi van, ha így marad, félúton az itteni világ és a túlvilág között? – kérdezte Doszeng, aztán gyengéden felemelte a lánya fejét, és az ölébe vette. – Ha nem lesz képes merülni vagy a mezőkön dolgozni, nem lenne jobb elengedni?

Anya magához húzta Doszenget.

– Ezt nem gondolod komolyan.

– De… – Doszeng nem fejezte be a mondatot, inkább kisimított néhány vizes tincset a lánya arcából.

– Még nem tudjuk, mi a tervük az istennőknek Jurival – mondta anya. – Talán holnap felébred, és ismét a régi, fecsegős önmaga lesz.

*

Ám Juri nem ébredt fel másnap, sem az azt követő nap, sem a következő héten. Doszeng kétségbeesésében Kim sámánhoz, isteni bölcsességű szellemi vezetőnkhöz fordult. Habár a japánok törvényben tiltották a sámánizmust, Kim asszony titokban továbbra is elvégezte a temetési és más rítusokat. Végzett szertartást nagyanyákért, akik kezdték elveszíteni a szemük világát; anyákért, akiknek fia a hadseregben szolgált; és olyan nőkért, akiket elhagyott a szerencséjük, például egymás után három disznójuk meghalt. Ő volt a közvetítőnk az emberek világa és a szellemvilág között. Képes volt transzba esve beszélni a halottakkal vagy eltűntekkel, és átadni üzeneteiket a barátaiknak, családtagjaiknak vagy akár az ellenségeiknek. Doszeng reménykedett benne, hogy Kim sámán kapcsolatba tud lépni Juri lelkével, és visszahívja az elméjét a testébe, a családjához.

A szertartást Doszeng otthonában tartották. Kim sámán és segítői a csedzsui egyszínű nadrág és kabát helyett színes hanbokot viseltek – az ország szárazföldi részéről származó hagyományos öltözéket. A segédek dobokat és cintányérokat vertek. Kim sámán égnek emelt karral pörögni kezdett, és felszólította a szellemeket, hogy adják vissza a fiatal henjót az anyjának. Doszeng nem fogta vissza a könnyeit. Csunbu, Juri bátyja, akinek épphogy serkent a szakálla, próbálta elfojtani az érzelmeit, de mindannyian tudtuk, mennyire szereti a húgát. Juri leendő férje falfehér volt a szomorúságtól; a szülei próbálták megvigasztalni. Fájdalmas volt látni a bánatukat, Juri azonban továbbra sem nyitotta ki a szemét.

Aznap éjjel elárultam Midzsának a titkomat: Juri vett rá, hogy ne engedelmeskedjek anyámnak, és én belementem.

– Ha nem egyeztem volna bele, hogy még egyszer lemerüljünk, Juri most nem lenne ilyen állapotban.

Midzsa vigasztalni próbált.

– Juri feladata volt, hogy vigyázzon rád, nem fordítva.

– Akkor is felelősnek érzem magam – mondtam.

Midzsa elgondolkodott.

– Sosem tudjuk meg, miért tett így Juri, de ne áruld el senkinek a titkodat. Gondold el, mekkora fájdalmat okoznál a családjának.

Az is eszembe jutott, micsoda szenvedést okoznék ezzel anyámnak. Midzsának igaza volt. Meg kellett őriznem a titkot.

*

Egy újabb hét elteltével Doszeng megkérte Kim sámánt, hogy próbálkozzon újra. Ezúttal a pulthokunkban tartottuk a szertartást, távol a japánok vizslató szemétől. Egyetlen férfi sem volt jelen, még Juri bátyja sem. Doszeng a karjában hozta a lányát a pulthokhoz, aztán a tűzrakóhely közelében lefektette. Az ívelt kőfal mellé oltárt állítottak. A kevéske élelmünkből kiszorított ételáldozat edényekben sorakozott: egy kupac narancs, számos tál tele Csedzsu ötféle gabonájával, néhány bödön házi készítésű alkohol. Körben gyertyák pislákoltak. Anya felajánlotta, hogy fizet Csunbunak, ha papírcsíkokra leírja a Jurinak szánt üzeneteinket, ám ő nem fogadott el pénzt.

– A húgomért tettem – mondta, amikor átmentem hozzájuk az írásért.

A papírcsíkok végét most a kőfal réseibe dugdostuk; szabad végük lengedezett a repedéseken befújó szélben.

Kim sámán a legtarkább selyemhanbokját viselte. A halványkék felsőt a tavaszi juharlevél színeiben pompázó szalaggal kötötte át. A fuksziaszín szoknyarész olyan könnyű volt, hogy csak úgy lebegett körülötte a szertartás alatt. Piros fejpántot és a repcevirág árnyalatát idéző kabátkát viselt hozzá.

– Mivel Csedzsu tele van vulkáni kúpokkal, amelyek felső része a nő szemérméhez hasonlóan konkáv, helyénvaló, hogy szigetünkön a nők vezetnek, és a férfiak követnek – kezdte a sámán. – Az istennők a leghatalmasabbak, míg az istenek csak kísérők vagy védelmezők. Mindegyikük fölött pedig ott áll teremtőnk, a nagyságos Szolmunde halmang.

– Szolmunde nagymama vigyáz ránk – kántáltuk közösen.

– Az istennő új otthont keresve átrepült az óceán fölött. Szoknyája ráncaiban földet cipelt magával. Rátalált erre a helyre, ahol a Sárga-tenger találkozik a Kelet-kínai-tengerrel, és nekiállt felépíteni új otthonát. Mivel túl laposnak találta, felhasználta a ruhájába rejtett földet, és olyan magas hegyet épített belőle, amely egészen a Tejútig ért. Szoknyája hamarosan viseltessé vált, és apró lyukak keletkeztek az anyagon. A lyukakon át szivárogni kezdett a föld, amelyből dombocskák alakultak, ezért van ennyi orumunk.{2} Mindegyik vulkáni kúpban él egy istennő. Ők a szellemi nővéreink, akikhez bármikor fordulhatunk segítségért.

– Szolmunde nagymama vigyáz ránk – kántáltuk.

– Sokféleképpen mérette meg magát, ahogyan minden nő teszi – mondta Kim sámán. – Felmérte a vizek mélységét, hogy a henjók biztonságban legyenek, amikor a tengerbe merülnek. Tavakat keresett, hogy megkönnyítse a mezőkön dolgozók életét. Egy nap rejtélyes ködre lett figyelmes a Muldzsangori orumon, és felfedezte a kráterében elterülő tavat. A víz sötétkék színe miatt nem is sejtette, milyen mély lehet. Nagy levegőt vett, és lemerült. Sosem tért vissza.

Néhány nő elismerő bólintással nyugtázta a kiváló történetmesélést.

– Ez az egyik változat – folytatta a sámán. – A történet másik változata szerint Szolmunde nagymama, mint minden nő, kimerült mindattól, amit másokért, különösen a gyerekeiért tett. Ötszáz fia állandóan éhes volt. Éppen zabkását készített nekik egy üstben, amikor elálmosodott, és belepottyant az üstbe. A fiai mindenütt keresték. Végül a legkisebb fia az üst fenekén megtalálta, ami maradt belőle – néhány csontot. Belehalt az anyai szeretetbe. A fiait annyira megbénította a fájdalom, hogy menten ötszáz kősziklává változtak, amelyek még ma is láthatók a szigeten.

Doszeng csendesen sírdogált. A szenvedő anyáról szóló történet segített egy másik szenvedő anyának.

– A japánok azt mondják, ha Szolmunde nagymama tényleg létezett, és ha az az orum tényleg a víz alatti palotájához vezetett – folytatta Kim sámán –, akkor az istennő elhagyott minket, csakúgy, mint a többi istenségünk. Én azt mondom, az istennő sosem hagyott el minket.

– Minden éjjel vele fekszünk – kántáltuk –, minden reggel vele kelünk.

– Amikor a tengerben vagytok, a szoknyája tenger alatti ráncai közé merültök. Ott van a szigetünk közepén álló legnagyobb vulkánban is. Néhányan Halla-hegynek hívják, a Tejútig Nyúló Hegycsúcsnak vagy az Áldott Sziget Hegyének. Számunkra ő maga a sziget. Bármerre járunk, elsírhatjuk neki a bánatunkat, és ő meghallgat minket.

Kim sámán most Juri felé fordult, aki meg se moccant.

– Azért vagyunk itt, hogy segítsünk Juri utazó lelkének problémáján, de azokért is aggódunk, akik lélekveszteséget szenvedtek el, ami bárkivel megtörténik, amikor nagy megrázkódtatást él át – mondta. – A kollektívátokat szörnyű csapás érte. Ám legjobban Juri édesanyja szenved. Doszeng, kérlek, térdelj az oltár elé. Bárki, aki gyötrődik, csatlakozhat hozzá.

Anyám letérdelt Doszeng mellé. Hamarosan mindannyian köréjük gyűltünk a gyötrelem körébe. A sámán szertartási kést tartott a kezében, melyről fehér szalagok lógtak. Amikor a késsel átvágta a negativitást, a szalagok úgy röpködtek körülöttünk a levegőben, mint a fecskék. A sámán hanbokja rikító felhőként dagadt fel. Kántáltunk. Sírtunk. Feltörő érzelmeink elvegyültek a Kim segédei által megszólaltatott cintányérok, harangok és dobok kakofóniájával.

– Kérem az istennőket, hogy hozzák vissza Juri szellemét a tengerből, vagy onnan, ahol elbújt – könyörgött Kim sámán. Még kétszer megismételte a kérést, aztán megváltozott a hangja, mert Juri megszállta a testét. – Hiányzik az anyám. Hiányzik az apám és a bátyám. A leendő férjem… Aigu… – A sámán anyámhoz fordult. – Búvárok vezetője, te küldtél engem ide. Most hozz haza!

Juri hangja Kim sámán szájából inkább vádaskodásnak érződött, mint segélykérésnek. Ez nem volt jó jel. Úgy tűnt, ezt a sámán is észrevette.

– Mondd, Szunsil, mit kívánsz válaszolni?

Anyám felállt. Feszült arccal szólította meg Jurit.

– Vállalom a felelősséget, amiért a tengerbe küldtelek aznap, de egyetlen feladatot adtam neked: maradj együtt a lányommal, és segíts a Kang nővéreknek figyelni Midzsára. Te vagy a legidősebb a bébibúvárok közt. Kötelességed volt velük szemben, és velünk szemben is. A tetteid következtében majdnem elveszítettem a lányomat.

Talán csak én vettem észre, milyen mélyen érintették anyámat a történtek. Egyszerre szégyenkeztem és megrendültem. Csak remélhettem, hogy egy nap lesz alkalmam bebizonyítani neki, én is annyira szeretem, mint ő engem.

Kim sámán Doszeng felé fordult.

– Mit szeretnél elmondani a lányodnak?

Doszeng kemény szavakkal illette Jurit.

– Mást hibáztatsz a kapzsiságodért? Szégyent hozol rám! Hagyd ott a kapzsiságot, ahol vagy, és térj haza, most rögtön! Ne mástól kérj segítséget! – Aztán meglágyult a hangja. – Drága leányom, gyere vissza! Hiányzol anyádnak és a fivérednek. Ha hazatérsz, elhalmozunk a szeretetünkkel.

Kim sámán elmondott még néhány varázsigét. A segítők a cintányérokat és a dobokat verték. Azután már nem volt mit tenni vagy mondani.

Másnap reggel Juri felébredt, csakhogy már nem ugyanaz a lány volt. Mosolygott, de nem beszélt. Tudott járni, de sántikált, és néha rángatózott a karja. Mindkét fél szülei egyetértettek, hogy a házasság ezek után szóba sem jöhet. Midzsával hallgattunk a titkomról, ami még közelebb hozott minket egymáshoz. A következő hetekben, miután elvégeztük a munkát nedves vagy száraz mezőinken, meglátogattuk Jurit. Fecsegtünk és nevetgéltünk, hogy Juri úgy érezze, még mindig az a gondtalan lány, aki volt. Időnként Csunbu is csatlakozott hozzánk, és felolvasta az iskolai esszéit, vagy ugratott minket, ahogyan korábban a húgával tette. Más napokon Midzsával segítettünk Doszengnek megmosdatni Jurit, és megmosni a haját. Majd amikor jobbra fordult az idő, Midzsával kivittük a partra, és leültettük a sekély vízben a kisebb hullámok közé. Történeteket meséltünk, megpaskoltuk az arcát, tudtára adtuk, hogy vele vagyunk, és ő cserébe gyönyörű mosollyal jutalmazott minket.

Valahányszor ellátogattam hozzájuk, Doszeng meghajolt, és kifejezte a háláját.

– Nélküled a lányom meghalt volna – mondta, és megkínált hajdinateával vagy sózott pisztránggal. Ám a tekintete sötétebb üzenetet hordozott. Talán nem tudta, pontosan milyen szerepem volt Juri balesetében, de bizonyosan sejtette, hogy nagyobb, mint amit bevallottam, akár neki, akár anyámnak.

{1} A fordításban a koreai nevek és szavak magyar átírását használtam. (A ford.)
A „halmang” szót a koreai és magyar szórend szerint a tulajdonnév után írjuk. (A szerk.)

{2} A Csedzsu-szigeten található nagyjából háromszázhatvan vulkanikus kúpot nevezik orumoknak.