AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Öreg ember nem vén ember

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-10-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Öreg ember nem vén ember

Tartalom

Öreg ember nem vén ember

Előszó

Első képzelt regény: EGLANTINE I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

Második képzelt regény: CORONILLA MONUMENTÁLIS ÉPÍTMÉNYEK

ATTILA SÍRJA

AZ ISMERETLEN ÍRÁS

SZERAFINO

A MEGFEJTETT ÍRÁS

VAGY A TENYERET, VAGY A KEZET!

MÁSODVIRÁGZÁS

A NAGY KARSZT-CSATORNA

PÁRBAJ EGY HALOTTAL

A VÉGTELEN VÉG

Gyász-orgiák: [DIADALMA] NAÏADES NOYÉES

A PARADICSOM ÉS A POKOL

MÁSFÉLE BOLONDSÁGRÓL

A TÜNDÉRKIRÁLYNŐ

AMI OK AZ ÖNGYILKOSSÁGRA

OH GIOVENTÙ! – AUTUNNO DELLA VITA!

JÁTÉK A FÖLD FELETTIEKKEL ÉS FÖLD ALATTIAKKAL

HA THESEUS VISSZATÉRT VOLNA

ALÁFELÉ

A szív mártírjai: STELLA I.

II.

III

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

Utószó

Előszó

Kedves Barátném!

Önnek a hozzám írt szeretetreméltó levele indított ennek a furcsa irodalmi válfajnak a megírására.

Mert furcsa ennek már a címe is: idegen nyelvre lefordítva tiszta képtelenség.

Hogyan? „Ein alter Mann ist kein alter Mann?” – „Un homme vieux n’est pas un homme vieux?” – „An old man is not an old man?” – „Ten sztari cslovek bit nye sztari cslovek?” „Uomo vecchio non é uomo vecchio?” Hisz ez nonszensz!

Az ám; mert az európai nyelvek egyikében sincsenek meg ezek a finoman megkülönböztető hasonnevűségei (szinonima) a magyar szavaknak.

Ha azt mondjuk valakinek: „öreg ember”, az szelíd megtisztelés, de ha azt mondjuk: „vén ember”, az már ócsárlás; a „vén asszony” pedig éppen háborús eset (casus belli).

Vannak azonkívül még „régi emberek” is, a szentírásban olvashatunk „ó-embert”, sőt a harmadévi képviselőház névjegyzékén végigfutunk, még „ócska emberekre” is találunk.

S mindezekre az európai nyelveknek csak egy kifejezése van: „alt, vieux, old, sztari, vecchio”.

De még furcsább a címhatározó: „Képzelt regény.”

Hát vannak nem képzelt regények is?

Ennek az értelme az, hogy ezek a történetkék csak az írójukra nézve képzeltek; de valósággal mind emlékezetben élő történetek, amikbe aztán a szerző beleképzeli magát.

Kegyed szíves volt az egészségi állapotom felől kérdezősködni. Feleltem rá. Egészen jó állapotban vagyok. Semmi bajomat sem érzem, jól eszem, iszom is, alszom egész éjjel; nem ismerek se csúzt, se gyomorbajt, se aranyeret (kérem, fogja be kegyed a hüvelykujját a markába: „unberufen”), orvosságot nem kívánok, csupán konyakot hordok magammal egy kis kulacsban: abból húzok egyet, ha azt érzem, hogy meghűltem – s aztán, ami legfőbb dolog: van kedvem a munkához, most is olyan lélekkel tudok dolgozni, mint fiatal koromban. A szemeim is jók. Aztán azt is megvallom, hogy most is jobban dobog a szívem, ha szép asszonyt, szép leányt látok, s mikor a Múzeum lépcsőjén lejövök a főrendiház ülése után, mindig megállok egy pillanatra az előtt a művészi szobor előtt, amelyre gróf T. S. barátom köpönyeget akart szabatni.

Erre aztán kegyed megint az írta nekem, hogy miért nem házasodom hát meg? Özvegy vagyok, szabad vagyok: el tudnék egy asszonyt tartani.

Azt mondta ám Aesopus meséjében a bátor vadász, hogy „nem az oroszlánt keresem én, hanem csak a nyomát”. Kegyed aztán szíves volt nekem hírneves férfiak példaképeit fölemlíteni, akik bátrak voltak az oroszlánnyomokat követni, s magába az oroszlánba is belekötni.

Férfiak, akik gyakorlati kivitelben érvényesítették ezt a mondást: „Öreg ember nem vén ember”.

Ebből az ötletből írom én most, kegyednek válaszul, ezt a képzelt regényt, vagyis regénykéket.

Ennek a tárgynak ugyanis négyféle változata van.

Az első az, hogy az öreg ember, miután harminc és egynéhány esztendei boldog házasság után (ahogy a fekete szegélyű értesítő mondja) felejthetetlen életpárját a teremtő paradicsomának átengedte, a gyászév letelte után, a sors intéző keze és a susogó asszonyok által összekerül egy korához illő matrónával, akinek ugyan már több rendbeli fiai és leányai vannak: amazok a maguk szárnyán, emezek a más szárnyai alatt, de amellett elég vagyonos és becsülésre vágyó; palotája van és fogata, páholyt tart az operában, valaha nagy szépség volt, s abból még megtartotta legalább a követelő tekintetet, nevét a jótékonysági rovatokban hirdetik, s a válogatott bálok hírlapi tudósítói le szokták írni a ruházatát.

A második eset az, hogy az öreg ember nem választ új élettársat a jól megérett matrónák közül, hanem kiszemel magának egy világszépséget, aki a vagyonáért elfogadja a kezét. Akkor aztán célt érve, behunyja a szemét, bedugja a fülét, nem látja, nem hallja, ami körülötte történik, fogadja a gratulációkat, fizeti az árjegyzékeket, s töri magát új jövedelmi források felfedezése után, hogy a felesége fényűzésével lépést tarthasson, s végül aztán az előtt a választás előtt áll, hogy vagy maga lője, vagy mással lövesse főbe magát.

A harmadik esetnél az öreg ember szintén az élvezetesebb részét választja a megfejelt életnek. Szépet, fiatalt választ, s felteszi magában, hogy azt boldogítani fogja. Legelőször is feketére festi a szakállát meg a haját. Azután elhiteti magával, hogy van a természetben is második nyár. Az a baj, hogy mással nem tudja elhitetni. Következik az, hogy őrülten féltékeny lesz. Még a leborotvált szakállú férjnek illik a féltékenység, de a festett szakállú nevetséges lesz tőle. Kényszeríteni akarja a természet csodaerőit. Ezzel aztán tönkreteszi az egész életszervezetét. Hírhedettséggé lesz a kóresetei által. Azokkal végzi.

A negyedik eset aztán az, amikor az öreg ember nagylelkűséget vél elkövetni, amikor a mirtusz-koszorúval megkínál egy szép fiatal leányt, aki jó erkölcsű, becsületes. A leány szülői szegények, a bátyja korhely, adósságcsináló. Rábeszélik, hogy menjen nőül a jeles kérőhöz. Nem vén az, csak öreg. A leány megtört szívvel veszi fel a menyasszonyi fátyolt. És azután hű marad az eskühöz, amit az oltár előtt fogadott. A férj sohasem látja őt sírni; hanem látja elhervadni: tíz év alatt hozzávénül az öregéhez: és az öreg mindennap látja maga előtt az élő kísértetét, az ártatlan lelkű, angyali türelmű áldozatot, akit élő testben megölt, s ha van szíve, hallhatja annak a vádoló szavát: „Te nyomorult, önző, gyilkos!”

És mármost engedje meg kegyed, kedves barátném, hogy beleképzeljem magamat ebbe a négyféle esélybe, s kiválasszam magamnak belőlük azt, amelyiktől legjobban irtózom.

Első képzelt regény: EGLANTINE
I.

Bizony-bizony azt hittem, mikor áldott jó feleségemet ott kinn hagytam a Kerepesi úti Istenkertjében, hogy vele együtt a múzsámat is eltemettem. Mert hiszen ki az a múzsa? A kedély. Ha a kedély meleg napja nem süt a földre, hiába termékeny az, a virág csírája nem tör ki belőle.

Nem tudtam írni: kialudt a képzeletem.

Ez pedig rám nézve komoly szempontból is nagy csapás, mert nekem az írótollam a domíniumom, a nyájam; a tőkepénzem: ha ez pihen, az rám nézve olyan, mint az árvíz, a szárazság, a jégeső, a krach.

Szép gondolat az a halottak napjának a megünneplése. Ez bizony katolikus rítus: a kálvinisták hagyják a halottakat halottaknak, s nem parádéznak velük. Hanem már itt Budapesten minket is magával ragad ez a kegyeletes szokás: november másodikán mi is kivisszük a koszorúkat a feledhetlenek sírjára, elültetjük a kedvenc virágaikat, még mécseket és lámpásokat is gyújtunk meg, a római hitvallásúak mintájára.

Egy ilyen késő őszi harmatos estén, mikor a Kerepesi úti temető a sok fényes lámpásával úgy tűnt fel, mintha a föld visszatükrözné a csillagos eget, magam is elhelyezve a magunk koszorúit az emlékkövön, ott álltam összetett kezekkel az előtt a nehéz domb előtt, melyet fekete gránit obeliszk jelöl meg: az én halottam domborművű mellképével, amidőn a hátam mögül egy női hang megszólít: „Képviselő úr!” (Még akkor viseltem valakinek a képét.)

A megszólító ismerős volt: mondhatnám kollégának, szoknyás költő, szép szellem. Régi ismerős; de azért nem koros hölgy; az írónők örökké fiatalok.

– Jó estét.

– Az a dombormű önnek a megboldogult feleségét ábrázolja?

– Valóban.

– Ilyen volt?

– A művészi ötvenéves jubileuma alkalmával mint Coriolan anyja.

– Miért nem választotta a művész egy fiatalkori arcképét hozzá?

– Mert én így akartam.

Azzal hátat fordítottam neki.

Nem is sejtettem, hogy ez a banális belémkötés csak a bejáratát képezi egy futósáncnak, mellyel engem fognak megostromolni.

– Képviselő úr! – szólalt meg újra.

– Tetszik még valami?

– Nagy bajunk van.

– Kinek?

– Nekem meg Eglantine-nak.

– Ki az?

– Ah! ön nem emlékszik rá. A kegyelmes asszonyra, ott van a kegyelmes úrnak a mauzóleuma, ahol az a sok lámpás ragyog.

– Ah! Hogyne? A szép Eglantine! Balatonfüredről. Hanem annak már huszonnyolc esztendeje.

– Nem! csak huszonhét.

– Azóta kegyelmes asszonnyá lett: három nagy fia van.

– Az egyik pápai prelátus, a másik dragonyos főhadnagy, a harmadik miniszteri titkár.

– S azok közül egyik sincs itt a mamájukkal a mai estén?

– Gátolva vannak hivatalos funkcióik által.

– Az abbé is?

– Pedig nagy bajunk van. A kegyelmes asszony (az én kebelbarátném) a kocsisának meghagyta, hogy a közelben maradjon, a kocsis összeveszett a felügyelő rendőrtiszttel, az letartóztatta, bekísértette az őrszobába. Most Eglantine nem mehet haza az ekvipázsán. Képzelje ezt a malőrt, ha képviselő úr nem segít rajtunk.

Úgy? Hiszen a képviselő minden bajban helytállhat. Attól úgy félnek a rendőrtisztek, mint a villanyos telegráf sodronyától.

– Jól van. Hát majd én beszélek a rendőrbiztossal.

S csakugyan sikerült a közbenjárásom által kivívni a kegyelmes asszony kocsisának kellő megdorgáltatás után való szabadon bocsáttatását.

Magam siettem a fényesen kivilágított mauzóleumhoz, e kivívott sikert hírül vinni.

A ciprusbokrok sűrűjéből a fehér márványlépcsőkön lépdelt alá Eglantine. Fekete volt az öltözete, fekete rókaprémes a bekecse, fekete zsett gyöngysor a karperece, az arcát sűrű fekete fátyol takarta, úgy odatapadva ahhoz, hogy orra, ajka, álla látható lett alatta, mintha jáspisból faragott női ábrázat volna.

Persze, mikor legelőször láttam, akkor minden fehér volt rajta. Röviden tudattam vele, hogy felszabadult az út.

Akkor aztán kezét nyújtá, s forrón megszorítá a kezemet (már amilyen forrón lehet fekete kesztyűvel kézszorítást tenni), s a tapadó fátyol alól valami édes szót rebegett (már amilyen édes szót lehet fekete szájjal rebegni).

Azzal aztán keresztet vetett magára (gondolom, hogy énrám is), s barátnéja karjára támaszkodva, méltóságos léptekkel eltávozott. Csak később jöttem rá, hogy énrám bizony nem vetett keresztet. De majd erről a második fejezetben.

II.

Nehány nap múlva említett írónő kollégám látogatásának szerencséjében részesültem. Láttam, hogy valamit rejteget a karmantyújában.

– No csak adja ide azt a verset, mindjárt elolvasom.

– Azért sem verset hoztam, hanem egy levelet.

– Ah! Hát postillon d’amour?

– No csak olvassa el. Eglantine írja.

Ő azalatt, amíg a levelet feltörtem s átbetűztem (olyan nagy betűk voltak, hogy egyenkint kellett összeszedni: ez az előkelő írásmód), széttekintett a szobámban. Elfelejtettem felkérni, hogy üljön le.

Attól a levéltől pedig nem lettem okosabb.

– A kegyelmes asszony azzal tisztel meg, hogy látogassak el hozzá: egy igen bonyolult végrendeleti ügyben óhajtja a tanácsomat kikérni.

– Tudom – felelt szellemes látogatónőm, lornyettjén át megboldogult nőm Volumnia jelmezében megörökített arcképét tanulmányozva.

– De hisz én nem vagyok gyakorló ügyvéd, sem jártas jogtudós, hogy bonyolult végrendeleti ügyekben tanácsot adhassak.

– Nem is jogtudomány kell e gordiuszi csomó megoldásához; nem is ügyvédi furfang; hanem költői szív és alkotó fantázia.

– Nem értem.

– Önnek nőül kell venni Eglantine-t. Ő hajlandó rá.

S ezt mondva, leült kínálatlanul egy karszékbe.

Ekkor aztán nekem is le kellett ülnöm vele szemben.

Megpróbáltam nevetni, mint az egyszeri baka, aki a forró kávét lenyelte, azt gondolva, bivalytej, mert fekete.

– Barátném, tisztelje ön az ősz szakállamat.

– Eglantine sem gyerek már.

– Nem biz az. Mikor a Balatonon csónakázva duettet énekeltünk, már férjnél volt. S most lehet a legidősebb fia huszonötesztendős.

– Nos? Hát önnek a megboldogult felesége nem sokkal idősebb volt-e ennél?

– Hja, drága barátném, az egészen más állapot: a hitvestárs, aki velünk együtt vénült meg, s ha az arcáról elmúltak is a rózsák, de a szíve mindig tele volt velük. Mikor mi egymást elvettük, mind a ketten fiatalok voltunk: én is deli legény, ő pedig világraszóló szépség. A szabadságkorszak mámora szédített bennünket egymáshoz, s aztán a jó és balsors ellenkező árjának forgataga, a közös örömek, dicsőség, bánatok, megpróbáltatások úgy egymásba olvasztottak, hogy külön élni, gondolkozni sem tudtunk. Még a neveinket sem lehetett külön említeni. Súlyos betegségek látogattak meg bennünket; hol ő ápolt engem, hol én őtet. Ez átvirrasztott éjszakák még szentségesebbek a boldog nászéjnél. Ezüst menyegzőnket is megültük. És még azontúl is nagy időt. Hajszál hajszál után megőszült, kihullott. Hamis haj, hamis fogak jöttek: csak a lelkünk maradt igazinak. Észre sem vettük, hogy megvénültünk. Hozzászoktunk arcaink redőihez, kedélyünk rigolyáihoz: a korral együtt növekedő gyarlóságaihoz a portetemnek. S megszoktuk ezt a gyarló testet félteni egymásban a megsemmisüléstől: hol az egyikünk, hol a másikunk adott a maga életéből kölcsön, hogy a párjáét meghosszabbítsa. Aztán a közösen elért öregségnek is megvannak a maga örömei. Ha együtt ülhettünk a közös kézzel ültetett terebélyfák hulló virágai alatt, nyugodva megérdemelt babérokon, melegedve a magunk építette tűzhelynél, s annyi nagy esemény emlékezeténél: hát ez házasélet volt, amit érdemes lehetett végigélni. De hogyan vegyen nőül egy öreg hadastyán egy kész tisztes matrónát, aki az élet napfényes oldalát mással élte végig, akinek az örömei már csak emlékezetben élnek, s akire nézve ez a nálunk szokásos gyöngéd megszólítás „öregem!” célzatos megsértés.

Ez ugyan elég hosszú prédikáció volt! Azt hittem, hogy ezzel elég alaposan elecetesítettem az én tisztelt látogatónőm házasságkínáló nektáros csészéjét.

Ellenkezőleg! Nagyot kacagott rajta.

– Amit ön most elmondott, mind azt bizonyítja, hogy ön fél…

– Félek? Mitől?

– Attól, hogy annak a nagy boldogságnak, amit ön most oly ragyogó képben ecsetelt, a folytatását megtalálja Eglantinenál.

No csak az kellett nekem, hogy azt dobják a szemembe, hogy én félek.

– Hát azért sem félek. Teszem tiszteletemet a kegyelmes asszonynál. Mikor? Holnap? – „Ne! Holnap péntek.” – No hát szombaton. Délelőtt? – „Ne délelőtt, mert gyűlése van a rózsafüzér-egyletnél, ahol protektrisz.” – Hát délután? Nincs five o’clock tea? – „Akkor jöhet.” – Tiszteletem!

III.

Mármost itt az következnék, hogy leírjam apróra azt a háromemeletes palotát, melyben a kegyelmes asszony tartotta jour fixeit. De nem írom le, mert azt nem szokta elolvasni senki. (Magam sem.)

Pedig igazán kíváncsi voltam rá, megtudni, hogy milyen lehet az a ház, amely azzal a követeléssel jön elém, hogy ezentúl benne legyek otthon? – (Az is furcsa beszéd ám, hogy a ház jön énelém, nem én a ház elé; nem én lépegetek fel a lépcsőkön, hanem a grádicsfokok szaladnak alám, s nem én nyitom ki az ajtót, hanem az ajtó tátja el magát előttem, hogy elnyeljen! – De hát ez így van.)

Mit tehetek én róla? A kíváncsiság sötét verem!

A költő ugyan azt mondja, hogy a „szerelem” az. De hát ezt csak a rím kedvéért teszi: valósággal a kíváncsiság az, ami az embert a verembe ejti.

A szalonba vezettek selyemharisnyás inasok, ott átadtak a fekete frakkos komornyiknak, annak meg én adtam át a névjegyemet. Az ezt ezüst tálcára tette, úgy vitte be a következő szárnyajtón, diplomatai udvariassággal rebegve: „a főtisztelendő úr van a kegyelmes asszonynál”.

Egy rövid perc múlva már visszajött, tárt kaput nyitva előttem.

Nagy megkülönböztetés! Hogy én siettetem a főtisztelendő urat az eltávozásra.

A következő szobában találkoztam vele.

Ez a főtisztelendő úr egy nagyon fiatal legény volt. Simára borotvált arca még inkább ifjította.

Kenetteljes mosollyal mondá:

– A mama várja önt. – S olyan mélyen hajtotta meg magát, hogy én hátrakaptam a kezemet: megijedtem, hogy kezet akar csókolni. Ez hát Eglantine fia, az abbé. Ez már tudja, hogy ki vagyok? Sőt azt is, hogy ki leszek?

A kegyelmes asszony egy olyan szobában fogadott, amelyben csupa bőrkerevetek, tölgyfabútorok voltak.

Minden szobának, amelyen keresztüljöttem, megvolt a maga saját parfüm-légköre: heliotrop, ylang-ylang, Ixa fleur. Ennek az egynek maguk a bútorok adták azt a sajátszerű illatot, amit a mór maroken, a tölgy, paliszander és cédrus lehel ki magából. Ezt a latájner nem utánozhatja.

A kegyelmes asszony fekete ruhát viselt, a haja pedig fehérre volt hajporozva, s ez jól illett az arcához, melynek szintén jutott valami a hajporból.

Még most is meg lehetett rajta látni a hajdani szépséget, amely nőnek szép szeme, szép szája van, ezeket változatlanul megtartja; de különösen a szép szemöldökök! Azok legtovább védelmezik az igényeiket.

A szokásos újraismerkedési szólamokon átesve, a bájos matróna rögtön belépett „in medias res”. (A dolgok közepébe.)

– Ön ismeri a tárgyat, amiért önnek szíves látogatását kértem?

– Körvonalaiban. Valami végrendeletről van szó.

– A megboldogult férjem végrendeletéről. Ön ismerte a férjemet?

– Legrégibb tisztelői közé tartozom.

– Akkor azt is tudni fogja ön, hogy a megboldogult azt a tekintélyes, szép vagyont, amit hátrahagyott, egy szerény alaptőkén és az én hozományomon kívül, mind a saját szorgalmával, eszével és szerencséjével szerezte.

– Ez köztudomású dolog, amit megerősít a közvélemény többszörös megnyilatkozása, választások alkalmával, s a korona kitüntetései, melyek között legvégső volt a belső titkos tanácsosságra emeltetés.

– Ebből a vagyonból, mely áll alföldi uradalmakból, budapesti házakból, jövedelmező részvényekből és állampapírokból, mind a három fiamra jutna egy-egy millió forint – rám, az özvegyre szintén annyi.

(Egymillió! Nagy szó! Erre nem is találni ellenészrevételt a „mívelt társalkodó”-ban.)

Az özvegy folytatá csendes, nyugodt hangon.

– Megboldogult férjem azonban a végrendeletében, melyet teljesen ép ésszel és jó egészségben tett, mind a három fiát kirekesztette az örökségből, évi hatezer forint élelmi pénzt rendelve számukra, s engemet tett meg általános örökösének.

(Tehát négymillió örököse! Ez még nagyobb szó! Ez már nagy csábítás! Vajon ha szent Antalnak a pusztában a hölgyalakot öltött Sátán azt mondta volna: „Én özvegyasszony vagyok, aki négymillió forintot örököltem”, vajon mi lett volna az annyiszor megénekelt és megfestett legendából? És hát aztán én nem vagyok se szent, se Antal.)

Kezdtem érteni a dolgot.

– S mármost kegyelmes asszonyomnak a fiai ezt a végrendeletet pörrel támadják meg s törekesznek megsemmisíteni?

– Ellenkezőleg. A végrendelet föltételes. A fiaim, ha a föltételeket teljesítik, a milliós örökségüket azonnal megkapják. És én azt a megoldást keresem, amely fiaimat az örökségükhöz juttatja.

Ez a fordulat meglepett. Az anyai szívnek ilyen jóindulata még a szkeptikust is meghatja, hát még az idealistát!

– S minők azok a föltételek? – kérdezém.

– Elején kell kezdenem. Megboldogult férjem reális ember volt: elutasított magától mindenféle hivalkodást. A fiait saját rendszere alapján neveltette. A legidősebbet gazdásznak taníttatta, a középsőt a diplomatai pályára szánta, a legkisebbet pedig gyakorlati financiernek képeztette. Az elsőnek akarta átadni az alföldi birtokait és bérleteit; a másodikat a külföldi nagykövetségeknél gondolta elhelyezni: sok esze és tanulmánya volt hozzá; a legkisebbet pedig végigtanultatta Európa valamennyi kereskedelmi akadémiáin, hogy igazi üzletemberré tökéletesítse. Aztán mi lett a vége? A gazdának szánt fiú az önkéntes szolgálatév alatt megszerette a katonaéletet, lett belőle dragonyos főhadnagy; az most ott akar maradni a katonai pályán, a diplomatának nevelt beállt papnak, most pápai prelátus; a financier-nek nevelt pedig egy gommeux, aki üres óráiban tiszteletbeli miniszteri segédfogalmazó. Az én megboldogultam pedig ezt a hármat iszonyodta legjobban: a szoldateszkát, a klerikalizmust és a bürokráciát. Ezért csinálta azt a végrendeletet, mely által mind a három fiát kizárja az örökségből, ha csak azok rá nem állnak az ő föltételeire, hogy a dragonyos tiszt megtérjen földbirtokosnak, a prelátus levesse a soutane-t, s felvegye a diplomatai hímzett frakkot, a miniszteri hivatalnok pedig átvegye az atyja üzleteit.

– Úgy gondolom, hogy ezek nehéz föltételek.

– Kivált a fiúk egyéniségét ismerve. Az egyik szenvedélyes, a másik fanatikus, a harmadik könnyelmű.

(Ő ezt „egyéniségnek” nevezi!)

– Minő emberfeletti erőnek, minő szuggesztiónak, minő hipnózisnak kellene közbejárulni, hogy az elsőnél kioltsa a lángoló szenvedélyt, mely őt eddig is végzetes utakra vezette; hogy a másodikat kiragadja az eksztatikus rajongás bűvköréből, a harmadikat pedig az érzéki mámor kicsapongásaiból a hideg számítások, átgondolt vállalkozások világához lekösse.

– Miután ezt a csodát a saját édesatyjuk sem bírta velük elkövetni.

– A megboldogult minden volt a világon, csak a fiainak nevelője nem. Egész élete el volt foglalva üzletekkel, vállalatokkal, társadalmi és közügyekkel: fiaira nem maradt ideje. Tudott nagyhatású szónoklatokat tartani, de a fiainak nem tudott a lelkére beszélni. Azt hitte, hogy a nevelőintézetek, az akadémiák elvégzik ezt a munkát. Őtet magát az élet nevelte. Könnyű volt neki, mert szegény volt, mikor kezdte: kénytelen volt eszét, szorgalmát kifejteni. De nehéz azoknak, akik tudják, hogy gazdagok onnan – hazulról, akiknek nem kell hegyre mászni, mert ott van a gazdagság: ez a léghajó, amely viszi őket, ahová nekik tetszik.

– S a megboldogult ennek a léghajónak a kormányozhatóságát vélte föltalálhatni.

– Ezt akarta elérni a végrendeletével, melyben engemet bízott meg az összes vagyona birtoklásával. Van azonban ennek a végrendeletnek még egy kodicilláris intézkedése, amit csak tartózkodva mondok el önnek, jobb szeretném, ha magátul kitalálná.

– Ha csak egy irányító eszmét kaphatnék belőle.

– Az az eset, hogyha én másodszor férjhez mennék.

– Mármost kitalálom a többit. A végrendelkező arra az esetre újra férjesült özvegyét egyenlően részesíti a három fiával, mind a négyen megkapják a maguk egymilliós egyenlegét: s ezzel meg van oldva a bonyolult gubanc.

– Most az egyszer cserbenhagyta önt a fantáziája. Nem jól divinált. A megboldogult a végrendeleti záradékban egyenesen kötelességemül hagyja, hogy legkésőbb a gyászév letelte után másodszor is férjhez menjek, s házasságra lépésem után is korlátlan birtokosa maradjak az egész hagyatékának: s itt körvonalazza előttem a választandó hitvestárs ábrándját. Annak olyan hírneves embernek kell lenni, hogy az új név a régit is megvilágosítsa, amellett ideális jellemnek, aki gyöngéd, igazságos és önzetlen. Azonkívül pedig erélyes és leleményes, rábeszélő tehetséggel megáldott szellemnek, aki az új apa minőségében helyre tudja hozni azt, amit a régi apa fiai lélekidomításában elmulasztott, hogy azokat mint második (jobbik) apjuk a nekik rendelt életpályákra visszavezesse.

Nem tudom, nem jelent-e meg az arcomon valami mosolyféle galváni rándulás e szavakra? Legalább az özvegy úgy vette azt, és maga is elmosolyodott.

– No ugyebár, hogy kacagni való feladat? Hogy az özvegy keressen magának egy olyan új férjet, aki a kezével együtt négymilliónyi vagyont vesz át tőle, s akkor aztán minden lelki tehetségét arra fordítsa, hogy az örökségből kizárt három fiút a választott pályáikról az apjuk által eléjük szabottra áttérítse, hogy akkor végezetül a vagyonának háromnegyedrészétől megszabadulhasson. Hát van a világon ilyen mesebeli alak, ilyen Phoenix madár valahol?

… „Van”.

IV.

Ezzel a szóval: „van”, ki volt mondva az ítélet a fejemre. Itt van. Ha lehet a világon egy rendkívüli mérvekben alkotott bolond, az csak én lehetek.

Megírtam én azt már valahol, hogy a férfiúi hiúság sokkal nagyobb és végzetesebb, mint a női. A nők fényűzése nem okozott annyi romlást, mint a férfiak nagyravágyása. Mennyi selymet lehetne venni egy olyan kis szalagnak az árán, amire a férfikabát gomblyuka éhes! Azt is mindenki tudja, hogy nem a paradicsommadár tolla a legdrágább toll a világszép asszony kalapján, hanem az a kakastoll, ami a kortes kalapját díszíti.

Azzal, hogy milliókat kínál a kezével együtt, meg nem vette volna a szívemet maga Sába királynéja sem, de azzal, hogy millióknak az ablakon kidobására képesnek tartott, megtántorított. Aztán nem is lesznek azok a tengerbe dobálva, hanem azoknak az árán három derék, széptehetségű ifjú lesz a haza számára megnyerve. (Ne tessék nevetni!)

A hiúságom hínárjából nem tudtam kigázolni.

Annak a szónak: „van”, levonattak a következményei. Még akkor polgári házasság nem volt Magyarországon. Én kálvinista voltam, ő pápista (védnöknője a rózsafüzér-egyletnek). Hanem azért simán ment a katasztrófa. Én reverzálist adtam. Mind a két fél abban a tiszteletet igénylő korban van már, amikor alá lehet írni bátran azt a kötelező iratot, a beváltás aggodalma nélkül.

Szigorúan családi körben ment végbe a szent szertartás. Ott voltak a három ifjak is: a katona, az abbé és a miniszteri titkár. Gratuláltak és obligáte megölelgettek. Még poharat is koccintottunk. Egyszerre pertu lettem mind a hárommal.

Eglantine-nak szokatlanul nagy migrénje támadt az izgalmak és az erős befűzés miatt: ő belső szobájába vonult; én ottmaradtam a fiúkkal az asztalnál puncsozni.

Legelső volt a legfiatalabb fickó, aki belém kötött. Neki legjobban illett az impertinencia, mert hivatalbeli ember volt.

– Hát kedves papa, te elvetted az anyánkat, azzal a szent szándékkal, hogy az apánk végső akaratát mirajtunk foganatosítsad. Tudjuk jól, hogy nem önérdekből tetted; sőt ellenkezőleg, hogy minket a tőlünk elvont örökségünkhöz juttass, a magad rövidségére. Ez szép tőled, s fogadd érte hálás elismerésünket. Eszerint a te feladatod az lesz, hogy énbelőlem, korhely, kicsapongó fickóból jámbor, számragasztó financier-t idomíts, aki az apánk banküzletét tovább vezeti, új vállalatokkal bővíti; új milliókat akkaparál hozzá, s földfeletti és földalatti vasútakat épít.

Rábólintottam a fejemmel.

– Isten éltessen! – Poharat koccintott velem. Kiürítettük.

Arra a másik szólalt meg: a pápai prelátus.

– Engem pedig az oltártól kell eltérítened, és a diplomatai pályára átvezetned: a külügyminisztériumhoz, valami nagykövetséghez és így feljebb. Deo gratias!

Azzal is koccintottunk.

Harmadiknak a dragonyos szólalt meg.

– Velem pedig azt kell tenned, édes papa, hogy levetesd velem az egyenruhát, megszabadíts a zivataros katonaélettől, a lovagias hóbortoktól: a párbajozástól, a tiszttársaim szép feleségeinek elcsábításától, s elhelyezz nyugodalmas földesúri kastélyunkba, ahonnan idő jártával mint képviselő térhetek vissza a nagyvilágba. No Isten éltessen.

Azzal is koccintottam.

Vettem észre a jó szándékot.

– Jaj fiacskáim, ha ti azt hiszitek, hogy ti engemet most le fogtok inni, ugyan csalatkoztok. Én tudom, mire képes pohár dolgában egy gommeux, hogy mennyi feladattal tud megküzdeni egy liguriánus, a dragonyos virtusát is elismerem a kancsók között; de én meg kipróbált kortesvezér vagyok, s az asztal alá iszom a gavallért, a barátot és a katonát!

Ez a szó imponált nekik! És ezzel helyre lett állítva az a tekintély, aminek múlhatlanul fenn kell állani egy családapa és a családfiak között.

Ezután ravasz hunyorgással fordult hozzám a kishivatalnok.

– Hát nem lennél szíves megmondani, kedves papa, hogyan akarsz hozzákezdeni ehhez a hármunk ellen tervezett várostromhoz?

– Óh, majd én bolond vagyok elárulni az ellenfélnek a haditervemet. (Igaz, hogy nem is volt semmi haditervem.)

– No hát eláruljuk mi a magunk haditervét teellened.

Ezzel a szemöldökével inte egyet a legöregebbnek, a katonatisztnek.

– No hát, édes új apuskám, csinálok én tebelőled olyan párbajozó, veszekedő asszonyhőst, amilyen én magam vagyok.

Folytatta az abbé: kenetteljes mosollyal.

– Én pedig csinálok belőled olyan ultramontán prozelitát, aki még rajtam is túl fog tenni.

– Én pedig csinálok belőled olyan korhely lumpot, amilyen még nem volt.

Ezen aztán nevettünk mind a négyen.

V.

Hogyan álltak szavuknak a fiúk? Ezt majd később tudjuk meg. Most elébb hadd beszéljek az én helyzetemről.

A változás gyökeres volt. Az én csendes írószobám, dolgozóasztalom mellől, ahol minden tárgy régi ismerős, egyszerre átestem egy pompás palotába, aminek berendezésében előkelő műízlés remekelt. Ezek az antik bútorok kifogásolják jelenlétemet! Ezek a mestermű képek engem lenéznek! Gondolom, hogy mikor a lábamat kihúzom, milyen észrevételeket tesznek rám! A „tintás ujjú!” A malachit kalamárisba bele sem merem ütni a tollamat. Nem is arra való az, hogy írjanak vele: a szára nemes korall, a pennája arany, gyémántheggyel.

De minek is ütném a tollat kalamárisba? Hisz nem kell már a Magyar Hírlapnak tárcákat, a Nemzetnek politikai cikkeket írnom, becsületes tiszteletdíjért; a regényírás pedig éppen botrányszámba vétetnék tőlem. Most én fizetek a lapoknak azért, amit tőlem közölnek.

Azt ugyan föltettem magamban, hogy az új házasság által el nem adtam magamat. Énnekem van annyi munka után szerzett vagyonom, hogy annak a jövedelme a személyes szükségleteimre elég, a fényűzés az asszony dolga: ő lássa, hogyan költi el rá a jövedelmét. Én tudni sem akarok arról, hogy mi az ő jövedelme.

Csakhogy ezt a kártyaváramat elfújta a helyhezet szellője.

December hó vége volt, hogy összekerültünk, s én azt a szándékomat nyilvánítottam az egybegyűlt hivatalos környezet előtt (mind gratulálni jöttek), hogy én most az asszonyommal „fiaink szokása szerint”, megyek nászútra, oda, ahol a citrom terem. No szép kis protestáció lett ebből.

Ott volt a jogi tanácsos, a jószágigazgató, a könyvvezető, a börzeügynök, a kommandittársaság beltagja, a bankfőnök: azok mind összecsapták a kezeiket elszörnyedésükben.

.,..Elutazni? Itáliába? Ultimo előtt? Esztendő utolsó, új esztendő első napja előtt? Hisz ez megszökés volna! Hát a megújítandó bérletek? Hát a mérleg? Hát a társulati közgyűlések? Hát az árfolyamkülönbözések? A kötések? A szelvények? A kőszénbánya, a szeszgyár, a gőzmalom, a göbölyhizlaló, a vicinális vasút, a hadügyérrel kötött zab- és rozsszállítmányok mit vétettek? Ez mind a szent karácsony és szent vízkereszt napjai között elintézendő! Ha citrom meg narancs kell az uraságnak, ott az „agrumen aukció”; vehet tonnaszámra; de most helyt kell állni! Ha felkötöttük a kolompot.

„Beleestem, benne vagyok!” – énekli a költő juhászlegénye. Pedig annak csak az volt a baja, hogy elvesztett egy tarisznyát, ami tele volt rakva eleséggel; de én találtam egy tarisznyát, aki megfogott, nem ereszt.

No, hát azért sem hagyom magamat megfogni. Határozottan kijelentettem, hogy én nem akarok az asszony vagyonának a kezelésébe avatkozni, azt végezzék el az illető hivatalos megbízottak.

A jogtanácsos aztán felvilágosított, hogy nem úgy van ám az. Az új férj a végrendelet határozata szerint egyúttal a fiainak a gondnoka. Mint gondnokot a jövedelemből sextalitas illeti meg: ami tekintélyes összeget képvisel. Aki ezt az összeget beseperni hivatott, attól már csak a rendes etikai szabályok szerint megkövetelheti a gyámhatóság, hogy a gondjaira bízott árvák vagyonának az állapotával megismerkedjék.

Csak most vettem észre, hogy hivatalt is kaptam a feleséggel: tutor vagyok. A gyámhivatal gályarabja vagyok.

Kötélnek kellett állnom.

S attól kezdve aztán kora reggeltől késő éjszakáig volt alkalmam megismerkedni mindazzal a rejtelmes tudománnyal, ami a pénzcsinálást tanítja, s aminek műszavait eddig nem értettem strazzakönyv, váltótárca, giro obligo, mankó, sztornó, szuperkargó, kommandit, refakcia, differencia, prémium, maszematte, plajte, et cetera graeca et hebraeica! S ha még csak a tanulás lett volna a dolgom; de a sokágazatú üzlet, vállalat érdekében egyre futnom kellett egyik minisztériumból a másikba; itt engedélyért, amott közbenjárásért könyörögve, fenyegetőzve, képviselői súlyomat mérlegbe vetve; ha valahol az országban kiütött a hasított patájú barmok között a körömfájás, még a bécsi minisztereket is le kellett húzgálnom a frakkjuknál fogva az égből, hogy az én hízott göbölyeimet eresszék át a vámon; ideát a zsidók kedvében járnom, odaát a zsidókat szidnom; egész nap a börzetudósításokat hallgatnom a telefonon… Jaj, de rettenetes dolog gazdag embernek lenni!

Hát még aztán a nagy földbirtok! Az még csak a kedves provincia!

„Beatus ille, qui procul negotiis
. . . . . . . . . . . . . . . . .
. . . . . . . . . . . . . . . . .
Paterna rura bobus exercet suis.”

Így szokták e két sort idézni a poéták. De elhallgatják a közbeeső két sort.

„Ut prisca gens mortalium:
Solutus omni foenore.”

Ami aztán kiegészítve annyit tesz magyarul, hogy

„Boldog, aki hivataltól menten
(Mint a hajdani halandók,
Szabadon a fizetségtől)
Maga ökrén szánt apai földet.”

Az ám! Fizetségtől szabadon. De próbálja csak meg Horatius Flaccus (lagymatag) manapság a szántás-vetés örömeit, majd megtudja akkor, hogy mi az a negotium!

Hiszen én is boldog voltam addig, amíg a magam hétszilvafás telkén gazdálkodtam. Az a nagy uraság! Saját termesztette paszullyal, krumplival jóllakni, rá saját szűrte karcost inni! Igaz, hogy ráment a gazdálkodásomra egy-egy regényemnek az ára; de megvolt érte a magam gyönyörűsége.

Szervusz, gyönyörűség, a tízezer holdas gazdaságnál!

Ha én ezt úgy hexameterbe tudnám szedni, miként Vergilius Maro, hogy mi minden „negotium” vár egy latifundium földesurára, az volna a Bucolica.

Először is az idők viszontagságai: „szárazság, sok eső, téli fagy, tavaszi fagy, árvíz, vadvíz, jégverés”, azután az időjárás befolyásai: „rozsda, üszög, köd, ragya, magszorító forróság”, aztán a pokolszülte légiói az apró ördögöknek: „mezei egér, vándor hörcsög, sáska, hesszeni légy, szipoly, cecidomia, filoxéra, pajor, drótféreg” meg a sátán virágoskertje: „aranka, szerbtövis, peronoszpóra, dematofora, aszottas”; hát aztán a nehéz nyavalyák; „körömfájás, szájfájás, lépfene, métely, szőrféreg, sertésvész, dobkór, szopornyica, szemcsés köthártyalob, lódoktor, ispitály, patika”; no meg a mindenféle adónemek: „államadó, községadó, pótadó, úrbérváltság, szőlődézsmaváltság, ármentesítő társulati kvóta, jégkár, tűzkár elleni biztosítás, útcsinálás, patronátus, parókia, iskola, kisdedóvó, finánc!”, majd meg a mindenféle gépek: „cséplőgép, aratógép, vetőgép, gőzeke, triőr, szivattyú, Norton-kút, tűzifecskendő, permetezőgép, szénkénegezőgép, öntözőgép, palackdugaszoló!” Következik a kenyérfogyasztó falanx: „tiszttartó, számtartó, kasznár, ispán, sáfár, kancalista, számadógazda, pakulár, bális, tehenész, bivalyos, kocsis, béres, majoros, csikós, gulyás, kondás, csősz, pincemester, vincellér, bébillér, spirituszfőző, juhász, jáger, masiniszta, erdőkerülő és más egyéb dologkerülő”; összeköttetésben a külső emberekkel: „volt jobbágy redemptus, telepítvényes, kubikos, kukoricafeles, zsellér, korcsmáros, regálebérlő, molnár”. Változatosság kedvéért egy kis véletlen szerencsétlenség: „villámcsapás, gyújtogatás, bányarobbanás, gőzkazánpukkanás”. Azután a financiális mizériák, „a dohánybeváltás (miseria cum sale) meg a gyapjúeladás (miseria cum aceto), az amerikai búza konkurrenciája, a külföldi felemelt határvámok, a szociális forrongás, a munkássztrájk, megszökött pénztárnok, ausztráliai vetőmag és amerikai szőlővessző.”

Ellensúlyozásul az elsoroltaknak szolgálnának azután a gazdászati év nagy eredményei: „az aratás, kaszálás, takarodás, cséplés, szüretelés, pálinkafőzés, krumpliszedés, kukoricatörés, répaszedés”. Ilyenkor a gazdának se éjjele, se nappala. Húsz órát dolgozik minden ember. Egy napot nem szabad elveszteni. Minden minuta ezer forint.

Aztán ha jó termés volt, akkor nincs ára semminek. Filoszemiták volnánk már mindannyian! De ne adj isten, hogy a látóhatáron egy zsidónak a fejét perspektívával fel lehessen fedezni! Ha pedig felszökkent az ára a búzának, akkor meg nincs búza.

Ellenben van tengeri! A nagygazdák csinálnak kukuruzringet. A kukorica azután rajtuk keseredik.

Hanem aki valóságos igazi passzionátus nagy gazda, az nem engedi magát az ősi patriárkális slendrián által a földre szoríttatni, hanem tanulmányozva a tudományos gazdászat elméletét, követi a külföldi példákat és experimentál. Nem vesződik ordináré búza- és zabvetéssel, hanem termeszt rizst, csergedező vízben, indigót, sáfrányt, festőbuzért, gomborkát, káposztarepcét, piros festő krappot, fekete mályvát, a borát gallizírozza és petiotírozza; míg egyszer aztán kiszalad a föld a lába alól, s ő ott marad a levegőben függve, de a Mahomed koporsója nélkül, mezítláb.

Az egyetlen igazi profitja a nagybirtokosnak a hajtóvadászat. Ennek az élvezetnek pedig én semmi hasznát sem vettem; mert én olyan kitűnő vadász vagyok, hogy ha én egy nyúlra ráduplázok, az a lövés után még jobban tud szaladni, mint előtte.

Ennyit láttam jónak a földesúri élményeimből följegyezni.

VI.

No de most már hát csak volt elég pénzünk!

Disztingváljunk!

Pénz volt sok; de elég soha! A gazdag embernek soha sincs elég pénze.

Amikor még jámbor; munka után élő ember voltam, mindig fölöslegem volt, amiből jótékonyságra, közcélokra is úri módon juttattam. Most, hogy százezrével tolakodik be hozzám a bankó, zsugori vagyok; a pénztárnokom kétségbe van esve: a pénztárban soha sincs elég „kassza”.

Hova lesz hát?

Ezt is kitanultam idő jártával.

Először is itt volt a három apanázsra szorított fiú. No, azok fixumot kapnak, ki-ki hatezer forintot havi részletekben.

A legkisebbik, az a miniszteri bürókerülő, akiből nekem financier-t kellett idomítanom, azzal bizonyította be a pénzügyi műveletekhez hivatott zsenijét, hogy váltókat állított ki rengeteg összegekről, s azokat olyanformán értékesítette, hogy jószívű ügynökök által elhelyeztette becsületes uzsorásoknál, akik adásvevés címén adtak neki hajóteher számra épületköveket, vagonszámra gubicsot, egész tonnákkal tűzkövet, s más egyéb ilyen könnyen értékesíthető árucikket: úgy, hogy a finanszoperáció mellett okvetlenül kaphatott az én fiacskám ezer forintos váltó után legkevesebb száz forintot. De azért nem kell a becsületes kölcsönadón sajnálkozni, hogy szegény pára! Fuccs a száz forint. A váltóra az én legkisebb Benjáminom nem mulasztá el a mamája nevét is odaírni mint kiállítót. Ezt ugyan úgy híják közönséges ember fiánál, hogy váltóhamisítás, s a büntető törvénykönyv nem veszi tréfaszámba. Hanem hát mit csinálsz?! Mikor a váltót bemutatták Eglantine-nak, elszörnyedt, lamentált, fenyegetőzött, csinált nagy scénákat, de véges-végül mégiscsak be kellett váltani a hamisítványt: hisz a drága rajkóját csak nem csukathatta be, egész életére megbélyegezve, a becsületes társaságból kitaszítva. Hát csak sírt, fejfájást kapott és fizetett. Én aztán a következő stratagémát gondoltam ki.

Megbíztam egy ügynököt, hogy keresse fel a titkár fiamat. S ajánlja fel neki, hogy az eddigi pénzszerzési metódus helyett kövessen jobbat. Ne menjen az ördögi uzsorásokhoz, akik ezer helyett százat adnak, van egy angyali uzsorás, aki ezer forintos váltóra ötszáz forintot ád. Kapott rajta.

Mikor aztán Eglantine beváltotta a hamis váltót, fele a kifizetett összegnek a saját pénztárunkban maradt.

Tehát már uzsorás is lettem. Szépen haladunk az új ösvényen!

A középső fiú, az abbé más szisztémát követett. Neki nem lehetett váltókkal dolgozni (különféle törvényes és etikai okoknál fogva). Neki más kulcsa volt a mama pénztárához. Menyországi kulcsok. Ne magyarázzuk ezt bővebben. Nem kell a saisi kárpitot emelgetni. Eglantine-nak legerősebb oldala volt az ájtatosság. Lelje meg érte jutalmát az égben! Ehhez a rovathoz carte blanche volt adva a pénztárnoknak, s az lelkesen be lett töltve.

A legnagyobb fiú, a dragonyos tiszt egészen korrekt gentleman volt. Ennek a váltói nem szaladgáltak a piacon. Még az apanázsát is csak félévenkint utólag vette föl. Mindig volt elég pénze. Némelyek asszonyi kegyről fecsegtek. De az csak pletyka. Én tudom a kútforrását. Mint sportsman látja el magát dús jövedelemmel. A turfon nyer óriási összegeket. Azok a bécsi és budapesti lóversenyek! Aki érti a maga dolgát, az mindig biztosra játszik. Nem csak a totalizatőrön. Ámbár az is csak valami. A sok ezer fejű publikumtól, aki annyit ért a lovakhoz, mint a tyúk az ábécéhez, a maga tíz-húsz forintocskáját elszedni. Úgy kell a burzsoának! Ha a birka odaviszi a gyapját, meg kell nyírni. De hát a publikum pénze csak desszert – a versenydíj csak appetitórium,