részlet

jelenkor

Fordította Kiss Marcell

Copyright © Han Kang ()
Hungarian translation © Kiss Marcell, 2018, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
, Changbi Publishers, 2014

Borítóképek © Sebastian Kaulitzki / Shutterstock; Getty Images Hungary
Borítóterv © Michael Morris

A könyv az LTI Korea támogatásával jelent meg.
This book is published with the support of
the Literature Translation Institute of Korea
(LTI Korea)

Kiadja a Jelenkor Kiadó, 2024
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős kiadó Sárközy Bence
Szerkesztette Csordás Gábor
Olvasószerkesztő Török Tünde
A borítót az eredeti alapján készítette Váradi Zsolt
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-518-474-3

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

1
Madárfióka

Esőre áll, motyogod magadban.

Mi lesz majd, ha tényleg nekikezd?

Kinyitod a szemed, de csak annyira, hogy egy vékony fénycsíkot láss, és a Tartományi Hivatal előtt álló páfrányfenyők felé fordítod a tekinteted. Mintha ott, az ágak között, látszana a szél. Mintha a levegőben megdermedt esőcseppek az égszakadás előtt visszatartanák a lélegzetüket, és ékkövekként csillognának, mielőtt megkezdődik a zuhanás.

Tágra nyitod a szemed, és elhomályosulnak a fák körvonalai. Hamarosan szemüvegre lesz szükséged. A szökőkút felől jövő kiáltások és a taps egy pillanatra kizökkentenek a gondolataid közül. Talán nem fog tovább romlani a látásod, és mégsem kell majd szemüveg?

Hallgass rám, azonnal gyere haza!

Megrázod a fejed, szabadulni akarsz a bátyád dühös hangjának emlékétől. A szökőkút előtti hangfalakból a mikrofont markoló nő határozott hangját hallani. Onnan, ahol ülsz, a városi tornacsarnok lépcsőjéről, semmi sem látszik a szökőkútból. Meg kellene kerülnöd az épület jobb oldalát, ha látni szeretnél valamit a gyászszertartásból. Úgy döntesz, maradsz, ahol vagy, és csak hallgatod, hogy mi történik.

Kedves egybegyűltek, a Vöröskereszt kórházából hozták ma ide a szeretteinket.

A nő elénekelteti a téren összegyűlt tömeggel a himnuszt. A hangja egy idő után elveszik a többi között, ezernyi hang járja át egymást, hangtorony tör az ég felé. A dallam elér a csúcsra, majd visszazuhan, mint egy inga. Dúdolsz, de alig hallani.

Megkérdezted reggel, hogy hány halottat hoznak át ma a Vöröskereszt kórházából. Harmincat, mondta Csinszu a tényekre szorítkozva. Miközben a himnusz súlyos refrénje hullámzik, harminc koporsót emelnek majd le egyenként a teherautóról. Lerakják őket sorban a tornacsarnoktól a szökőkútig érő huszonnyolc másik koporsó mellé. Ezeket Csinszuval helyeztétek el ma reggel. Tegnap este még huszonhat olyan koporsó volt a nyolcvanháromból, amit nem hordtak ki az elmúlt napokban tartott gyászszertartásokra. Aztán tegnap este két újabb koporsó került ebbe a csoportba, még két család azonosított egy-egy holttestet, majd a körülmények miatt sietős és rögtönzött ceremónia után koporsókba helyezték őket. Feljegyezted a neveket és a koporsók számát a könyvedbe, és zárójelben odaírtad melléjük, hogy „csoportos gyászszertartás”; Csinszu megkért, hogy pontosan rögzítsd, melyik koporsó esett már át a szertartáson, ne kelljen egyet sem kétszer kicipelni. Most az egyszer szeretted volna megnézni a szertartást, de Csinszu megmondta, hogy a tornacsarnoknál kell maradnod.

Közben is jöhet valaki, aki a rokonát keresi. Valakinek vigyáznia kell a házra.

A többiek, akikkel együtt dolgozol, mind öregebbek, mint te, és most mindannyian részt vesznek a szertartáson. A mellkasuk bal oldalára fekete szalagot tűztek, a napok óta a koporsók mellett virrasztó rokonok, mind megannyi homokkal vagy ronggyal kitömött madárijesztő, lassú, merev menetben követik őket. Unszuk az utolsó pillanatig hátramaradt, és mikor megmondod neki, hogy nyugodtan menjen a többiekkel, nevetve kivillan az előreálló foga. Ha kellemetlen helyzetbe kerül, és idegesen nevet, a foga mindig pajkosságot kölcsönöz az arcának.

Megnézem az elejét, aztán jövök.

Egyedül maradsz, és leülsz a tornacsarnok lépcsőjére, a kartonpapír fedelű könyvet a térdedre fekteted. A vékony tréningruhán át érzed a betonlépcső hidegét. A melegítőfölsőd a nyakadig gombolva, karba teszed a kezed.

Hibiszkusz, pompás hegyek és folyók…

Abbahagyod az éneklést. A pompás hegyekről és folyókról eszedbe jut a „pompás” szó második szótagjának kínai írásjegye, amit írásjegyórán is tanulnod kellett. Nagyon sok vonásból áll, lehet, hogy le sem tudnád most írni. Vajon arról van szó, hogy „a hegyek és folyók virágai pompásak”, vagy „a hegyek és folyók pompásak, mint a virágok”? Miközben gondolkodsz, az írásjegy képére a szüleid kertjében nyáron még nálad is magasabbra növő mályvarózsa képe vetül. Hosszú, feszes szárak, kis, fehér ruhafoszlánnyi virágok. Lehunyod a szemed, hogy magad elé idézhesd őket. Mikor újra hunyorogsz, látod, hogy a Tartományi Hivatal előtti páfrányfenyők a szélben hajladoznak. Még mindig nem esett egy csepp eső sem.

* * *

A himnusznak vége, de úgy tűnik, a koporsók még nem kerültek a helyükre. Talán túl sok van belőlük. A nagy hangzavarban alig hallani a családtagok fel-feltörő zokogását. A mikrofont a kezében tartó nő javasolja, hogy énekeljék el az Arirangot, amíg a koporsókat le nem rakták a földre.

Te, aki elhagytál engem

Fájdalom nyilall a lábadba, pedig még tíz ri
messze sem mentél…

A dal végül elhal, a nő pedig újra megszólal:

Most pedig maradjunk tíz percig csendben a halottak emlékére.

A többezres tömeg keltette hangzavar egy pillanat alatt, szinte gombnyomásra elhal, döbbenetesen kemény csend lép a helyébe. Felállsz, hogy egy pillanatig részese legyél a csendnek, majd a főbejárathoz lépsz, az egyik ajtószárny nyitva van. Előhúzod a zsebedből az orvosi maszkot, és felveszed.

A gyertyák semmit sem érnek.

Belépsz a tornaterembe, megüti az orrodat a szag, te pedig próbálod leküzdeni az émelygésedet. Még az ég derekán jár a nap, de bent alkonyati a félhomály. A gyászszertartáson átesett koporsók rendben sorakoznak az ajtó mellett, a hatalmas ablak alatt pedig az a harminckét ember fekszik egy-egy fehér lepedővel letakarva, akiket még senki sem azonosított, hogy aztán koporsóba kerülhessenek. A fejüknél üres üvegekbe illesztett gyertyák fénye pislákol csendesen.

Beljebb mész a terembe, ahhoz a hét holttesthez, amelyeket az egyik fal mellé helyeztek. A többi halottnak látszik a feje, mintha csak aludnának, de ezt a hetet tetőtől talpig letakarták. Az arcukat csak akkor fedik fel, ha valaki kislányt vagy csecsemőt keres. Annyira kegyetlen a látvány.

A szörnyűségnek is vannak fokozatai. A legszomorúbb a sarokba fektetett test. Mikor először láttad, még nyilvánvaló volt, hogy egy apró termetű tizenéves vagy huszonegynéhány éves nőről van szó; a bomló hulla most már egy felnőtt férfi nagyságára duzzadt. Akárhányszor felhajtod a lepedőt, hogy megnézhesse egy a lányát vagy húgát kereső rokon, megdöbbent, hogy milyen gyorsan bomlik a test. A homlokától a bal szeméig, az orcájától az állkapcsáig, a bal mellétől a hónaljáig vágások húzódnak, a mély sebekből kivillan a hús. A koponyájának a jobb oldala teljesen beroskadt, egy furkósbottal verhették fejbe, kilátszik az agyveleje. A nyílt sebek kezdtek el rohadni először, utána jött a megnyomorított holttest többi sebe. A gondozott lábujjakon nem voltak külső sérülések, de ahogy telt az idő, azok is megfeketedtek, és akkorára duzzadtak, mint a gyömbérgumók. A nő vízcsepp mintás rakott szoknyája eredetileg a lábszáráig ért, de most már a duzzadt térdeit sem takarja el.

Visszamész az ajtónál álló asztalhoz, új gyertyákat veszel elő a dobozból, majd ismét odalépsz a sarokban fekvő holttesthez. A pislákoló gyertyacsonkon meggyújtod az új gyertya kanócát. A láng erőre kap, te pedig elfújod a végét járó régit, kiveszed az üvegből, és a helyére rakod azt, amelyiket most gyújtottad meg. Vigyázol, hogy ne égesd meg magad.

A kezedben a még meleg gyertyacsonkkal lehajolsz. Próbálsz felülkerekedni az orrfacsaró bűzön, és az új lángba nézel. Az áttetsző széle vibrál, így égeti a szobára szemfedélként nehezedő halál szagát, mondják. A láng narancssárga belsejének meleg ragyogása megigéz. Még mélyebbre nézel a lángba, a kanóc végének apró, kékes magjára, remeg, egy szívre hasonlít, vagy egy almamagra.

Nem bírod tovább a szagot, kiegyenesedsz. Körbenézel a félhomályban, végigfuttatod a tekintetedet a holttestek mellett táncoló gyertyalángokon, a hallgatag szemek pupilláin.

Mi történik a lélekkel, mikor a test meghal, gondolkozol el hirtelen. Meddig marad még a test mellett?

Még egyszer figyelmesen végignézel a termen, megbizonyosodsz róla, hogy nem kell több gyertyát kicserélni, majd az ajtóhoz sétálsz.

Mikor egy élő ember egy halottat néz, lehet, hogy a lélek még ott van az egykori testénél, és a saját arcára tekint?

Mielőtt kimész, megfordulsz és visszanézel. Nincsen bent senki. Csak a néma holttestek és a szörnyű, émelyítő szag.

* * *

Kezdetben nem a tornacsarnokban tárolták a holttesteket, hanem a Tartományi Hivatal panaszrészlegének folyosóján. Két nő volt ott, néhány évvel idősebbek nálad, az egyik széles gallérú iskolai egyenruhát viselt, a másikon sima utcai ruha volt. Kifejezéstelen arccal bámultál rájuk, és egy pillanatra elfelejtetted, hogy miért is jöttél, miközben a két nő a véres arcokat törölte le száraz ruhával, a merev kezeket próbálta kiegyenesíteni és lenyomni a holttestek oldalához.

Mit akarsz itt? fordult feléd az iskolai egyenruhát hordó nő, és lehúzta a maszkját a szája alá. A némiképp kidülledő kerek szemei voltak a legszebbek az arcán, a haja két copfban, néhány rövid, kunkori hajszál elszabadult. A homlokára és a halántékára pedig izzadt hajcsomók tapadtak.

Egy barátomat keresem, válaszolsz, és közben nyújtod a kezedet, amivel eddig a vér szagától összefacsarodó orrodat takartad el.

Azt beszéltétek meg, hogy itt találkoztok?

Nem, olyan, mint azok ott…

Akkor nézz körül.

Egyenként végignézed a folyosó fala mellett fekvő két tucat ember arcát és testét. Ha biztosra akarsz menni, jól meg kell vizsgálnod mindegyiket. A szemed hamarosan káprázni kezd, pislogsz egypárat, hogy újra rendesen láss.

Nincs itt? teszi fel a kérdést a másik, a könyökéig feltűrt ujjú fakózöld inget viselő nő, miközben kiegyenesedik. Először úgy tűnik, hogy ugyanolyan korú lehet, mint az iskolai egyenruhás társa, de maszk nélkül már látszik, hogy idősebb, akár húszéves is lehet. A bőre sárgásabb, de a nyaka hosszúkás, finom. A tekintete kemény. A hangja is határozott.

Nincsen.

Voltál már a Dzsonde kórházban és a Vöröskereszt kórházában?

Igen.

A barátod szülei?

Az anyja meghalt, az apja Dedzsonban dolgozik, ő pedig a toldaléképületünkben lakik a nővérével.

Még mindig nem lehet a városon kívülre telefonálni.

Nem, pedig jó néhányszor megpróbáltam.

A barátod nővére?

Vasárnap óta nem jött haza, őt is keresem. Az egyik szomszédunk azt mondta, hogy látta, mikor a katonák lövöldöztek, és eltalálták a barátomat.

Az iskolai egyenruhát viselő nő fel sem néz, csak közbeveti:

Nem lehet, hogy kórházba került?

Megrázod a fejed:

Akkor miért nem telefonált? Tudná, hogy aggódunk érte.

A fakózöld inges nő válaszol:

A következő néhány napban gyere, és érdeklődj. Most már az összes halottat ide hozzák. A kórházak halottasházai megteltek.

Az iskolai egyenruhás nő letörölte egy fiatal férfi arcát, a torkát bajonettel hasították fel, és kilógott a nyelvcsapja. A tenyerével végigsimított a holttest meredő szemein, lezárta őket, majd egy vödör vízbe áztatta a rongyát, és elszántan kicsavarta. A zöld inges nő felállt.

Ha ráérsz, itt maradhatnál segíteni nekünk. Nem vagyunk elegen. A munka nem nehéz… Fel kellene darabolnod azokat a ruhákat, és utána letakarhatod a holttesteket. Ha jön valaki, és mint te, a barátját keresi, megmutatod neki az összeset. Jó néhánynak csúnyán megsérült az arca, ezért jól meg kell majd nézniük a testeket és a ruhákat rajtuk, hogy el tudják dönteni, vajon őket keresik-e.

Attól a naptól fogva te is a csapat tagja vagy. Unszok, ahogy gondoltad, utolsó éves a középiskolában. Szondzsu, a zöld inges nő gépkezelő a bevásárlóutca egyik ruhakészítőjénél, és azóta, hogy a főnöke úgy döntött, az egyetemista fiával a városon kívül található rokonánál húzza meg magát, teljesen egyedül maradt. Mikor meghallották, hogy emberek halnak meg, mert nincsen elegendő vér, mindketten a kórházba siettek, hogy vért adjanak. Ott tudták meg, hogy a Tartományi Hivatalban, amit most az egyszerű városlakók próbáltak meg működtetni, nincsen elég ember. A nagy kavarodásban a halottak mellé osztották be őket.

Az osztályteremben magasság szerint kapta meg mindenki a helyét, te pedig legelőlre kerültél, vagyis te vagy a legalacsonyabb. Márciusban, mikor elkezdődött a harmadik éved a középiskolában, kamaszodni kezdtél, kicsit mélyebb lett a hangod, és megindultál a növésben, de még mindig fiatalabbnak látszol korosztályodnál. Mikor a többnyire a tárgyalóban dolgozó Csinszu először meglátott, meglepődött.

Elsős vagy, nem igaz? Nincs itt dolgod, menj csak haza.

Nagy szemhéjai és hosszú szempillái szinte nőies tekintetet kölcsönöznek Csinszunak. A szöuli egyetemet, ahova járt, ideiglenesen bezárták, így Kvangdzsuba jött.

Nem, harmadéves vagyok, mondtad neki.

Elég nagy vagy, segíteni tudsz a munkában.

Valóban ez volt a helyzet. Tudtál segíteni nekik. A nehéz munkát, a furnérlemezek és hungarocelltáblák műanyag fóliával való letakarását és a holttestek rájuk fektetését Szondzsu és Unszok végezte. A nyakakat és arcokat letörölték egy ronggyal, fésűvel rendbehozták a csapzott hajat, majd fóliába csavarták a testeket, hogy ne legyen olyan erős a szaguk. Te közben a könyvbe beírtad a halott nemét, a feltételezett korát, azt, hogy milyen ruha van rajta, a cipőjének a márkáját, majd mindegyik kapott egy számot. A számot felírtad egy darab papírra, a halott mellkasára tűzted, a testet pedig a nyakáig letakartad egy fehér vászonnal. Ezután Unszokkal és Szondzsuval közösen a falhoz húztátok a holttestet. Az állandóan elfoglalt Csinszu többször is odalépett hozzád, és kérte, hogy a könyvben rögzített információk kerüljenek ki az épület főbejáratánál lévő plakátokra is. Azok, akik jöttek megnézni a testeket, vagy maguk látták a posztereket, vagy valaki más szólt nekik. Ha valaki felismerte a halottját, tisztes távolságba húzódtál, és megvártad, hogy elhaljon a zokogás. A testek csak felületes ellátásban részesültek, ezért a gyászolóknak maguknak kellett vattával betömniük az orrokat és füleket, majd tiszta ruhába átöltöztetni őket. Miután felöltöztették és koporsóba helyezték a holtakat, a te feladatod volt, hogy felügyeld a tornacsarnokba szállításukat, és mindent feljegyezz a könyvbe.

Sehogyan sem ment a fejedbe, hogy miért énekelték el a himnuszt a gyászoló családok számára tartott rövid, informális gyászszertartást követően, mikor a halottak már a koporsókba kerültek. Úgy érezted, hogy a koporsókra terített és szorosan megkötött nemzeti lobogók sem voltak a helyükön. Miért kell elénekelni a himnuszt azoknak, akiket a saját országuk katonái öltek meg? Mi értelme a lobogónak? Mintha nem az országuk gyilkolta volna le őket.

Mikor elővigyázatosan előálltál a gondolataiddal, Unszok kerek szemei még jobban kikerekedtek, úgy válaszolt a hangját felemelve:

A tábornokok lázadók, törvénytelenül jutottak hatalomra. Magad is láthattad, ahogy fényes nappal ütik, vágják és lelövik az embereket. A közkatonák a feletteseik parancsait követik. Mégis hogyan lennének ők az ország?

Összezavarodtál, mintha nem arra a kérdésre válaszolt volna, amit feltettél. Azon a délutánon több halottat is azonosítottak, így a folyosón egyszerre több koporsóba fektetési szertartás is zajlott. A himnusz mintha körkörös refrén lett volna, az egyik versszaka a másikba folyt, a háttérben pedig ott lüktetett a szűnni nem akaró zokogás. Visszafojtott lélegzettel hallgattad a finom disszonanciát. Mintha így végre megérthetnéd végre, hogy mi is valójában az ország.

* * *

Másnap a két nővel közösen több bűzlő testet is kihordtál a Tartományi Hivatal mögötti udvarra. Annyi új holttestet hoztak, hogy már nem maradt hely nekik bent. Csinszu előviharzott a tárgyalóból.

Mi lesz, ha esni fog?

Összehúzott szemöldökkel nézett végig a lábukkal a falnak tolt holttestekkel teli folyosón. Szondzsu kikapcsolta a maszkját.

Túl szűk itt a hely, már el sem lehet férni. Valószínűleg este még több halottat fognak hozni, akkor majd mit csinálunk? Mi a helyzet a tornacsarnokkal? Ott nincsen hely?

Egy órával később megérkezett négy ember, akiket Csinszu küldött. Valahol őrködhettek, mert a vállukon puska volt, a fejükön pedig ellenzős sisak, amit a rohamrendőrök hagytak maguk után. Amíg bepakolták a holttesteket egy teherautóba, a két nő összegyűjtött minden mást. Követted a teherautót, lassan sétáltál a kellemes reggeli napfényben. Mikor elmentél a még kamaszkorukban járó páfrányfenyők alatt, ösztönösen odanyúltál, hogy meghúzogasd az ágaikat, a legalacsonyabb ág pedig végigsimította a homlokodat.

Unszok ment elöl, és ő lépett be először a tornacsarnokba. Mikor követted, láttad, hogy megrökönyödött a termet megtöltő koporsók látványán. Vértől feketéllő gyapjúkesztyűket szorongatott a markában. Szondzsu, aki egészen addig mögötted jött, megkerült, és egy kendővel felkötötte a válláig érő haját.

Nem gondoltam, hogy az összeset idehozzák… Milyen sokan vannak így együtt.

Körbepillantottál a szinte a hátukat egymásnak vetve térdelő gyászolókon. Mindegyik család egy bekeretezett arcképet helyezett el a saját koporsóján. Néhány koporsó fejrészéhez fantás üveget raktak mind a két oldalra. Az egyikben csokornyi fehér virág volt, a másikban gyertya.

Aznap este megkérdezted Csinszut, hogy tudna-e szerezni egy doboz gyertyát, mire helyeslően bólintott.

Persze, a gyertyák felszívják a szagot.

Mikor mondtad Csinszunak, hogy szükséged van valamire, pamutanyagra, fakoporsókra, papírra, zászlókra, leírta a jegyzetfüzetébe, és a kért dolog még aznap ott termett, mintha a semmiből jött volna. Szondzsutól tudtad, hogy Csinszu minden reggel elmegy a Tein vagy a Jangdong piacra, és ha valamit nem talál, fakereskedésekben, temetkezési vállalkozóknál, méteráru-kereskedőknél próbálkozik tovább az egész városban. Sok pénz volt még a gyűléseken beszedett adományokból, és mikor közölte, hogy a Tartományi Hivatalból jön, sokan jelentős kedvezményt adtak neki, vagy esetleg egyáltalán nem kértek pénzt. A pénz akkoriban nem volt probléma. Azonban kezdtek elfogyni a koporsók a városban, ezért furnérlemezeket szerzett, amit aztán az ácsok össze tudtak szögelni.

Reggel Csinszu öt nagyobb, ötven gyertyát tartalmazó dobozzal és gyufásdobozokkal jelent meg, te pedig átkutattad az épület minden zegét-zugát, üvegeket gyűjtöttél, amikbe bele lehet állítani a gyertyákat. A gyászolók felsorakoztak a bejárathoz állított asztalnál, te egyenként meggyújtottad a gyertyákat, és az üvegekbe helyezted őket. Akik megkapták az üvegüket, a koporsójukhoz vitték, és a fejrészhez helyezték el. Mindenkinek jutott gyertya. Még az egyelőre nem azonosított holttestek mellé is tudtál rakni, melyekért senki sem virrasztott.

* * *

Minden reggel új koporsókat hoztak a tornacsarnokba, ahová egy közös oltár is került. A reggeli halottak súlyos sebesülésekkel kerültek a kórházba, és már nem tudtak segíteni rajtuk. Mikor a gyászolók – vajon izzadságtól vagy könnycseppektől ragyogott az arcuk? – húzós kocsikon begördítették a koporsóikat, össze kellett tolnod a többit, hogy helyet csinálj.

Este olyan emberek testét helyezték el a teremben, akiket a külvárosokban lőttek le a hadsereg egységei. Vagy azonnal, a golyózáporban, vagy a kórházba menet haltak meg. Sokan közülük még épphogy csak meghaltak, és kísérteties élőnek tűntek. Előfordult, hogy Unszok éppen szürke beleket próbált visszagyömöszölni egy hassebbe, mikor abba kellett hagynia. Öklendezve rohant ki a teremből. Szondzsu leginkább a vérző orroktól lett rosszul, ilyenkor hátrahajtotta a fejét, és a maszkját a saját orrára szorította.

Ahhoz képest, hogy a két nőnek mivel kellett megbirkóznia, a te munkád aligha volt megterhelő. Ahogy a Tartományi Hivatalban tetted, felírtad a könyvbe az időt, a ruhát és a fizikai jellemzőket. Az anyagokat méretre vágták, a papírdarabokat ruhacsipeszhez erősítették, így csak rá kellett írni a számokat, és a halottakra kellett csíptetni. Mikor több hely kellett, összetoltad a még nem azonosított holttesteket, majd utána a koporsókat. Azokon az éjszakákon, mikor különösen sok új holttestet hoztak, nem volt idő és hely átpakolni a már elhelyezett koporsókat, így egyszerűen csak szorosan egymás mellé toltátok őket. Az ilyen éjszakákon, mikor végignéztél a tornacsarnokba zsúfolt holttesteken, leginkább egy kísérteties összejövetelnek tűnt számodra a látvány, holttestek előre elrendezett tömeggyűlésének, a holttestek nem tettek mást, csak orrfacsaró bűzt bocsátottak ki magukból, te pedig, a könyveddel a kezedben, sietősen lépdeltél a néma gyülekezet tagjai között.

* * *

Tényleg neki fog kezdeni, gondolod, és mélyet sóhajtasz, ahogy kilépsz a tornacsarnok félhomályából. A hátsó udvar felé veszed az irányt, még több tiszta levegőre van szükséged, de aztán megállsz az épület sarkánál, mert nem akarsz túlságosan eltávolodni az őrhelyedtől. A hangfalakból most egy fiatal férfi hangját hallani:

Nem fogjuk csak úgy letenni a fegyvert, nem fogjuk feltételek nélkül megadni magunkat. Először is vissza kell adniuk a halottjainkat. Szabadon kell engedniük a többszáz embert, akit börtönbe zártak. És meg kell ígérniük, hogy elismerik azt, ami itt történt, hogy újra becsülettel nézhessünk az ország többi lakójának a szemébe. Ha ez mind teljesül, miért is ne adnánk oda a fegyvereinket? Nem igaz?

Érzed, hogy jóval kevesebben éljeneznek és tapsolnak, mint korábban. Emlékszel a katonák visszavonulása után tartott gyűlésre. Olyan sok ember volt itt, hogy még a Tartományi Hivatal tetejére és az óratoronyba is felkapaszkodtak. Az utcák, akár egy paduk-tábla, jármű nem tudott bejönni, az épületek helyét leszámítva mindenhol emberek nyüzsögtek. Hatalmas tömeg, több mint százezer ember árasztotta el az utcákat óriási hullámokban. Együtt énekelték a himnuszt, a duzzadó kórus az ég felé tornyosult, minden hanggal egy emelettel lett magasabb. Mikor tapsolni kezdtek, mintha ezernyi tűzijáték robbant volna fel egymás után. Tegnap reggel hallgattad, ahogy Csinszu és Szondzsu arról beszél, hogy mi várható. Csinszu komoly hanghordozással mondta, hogy a pletyka szerint a visszatérő katonák mindenkit meg fognak ölni, akit az utcán találnak, ezért a tüntetők száma gyorsan lecsökkent. Többen, nem pedig kevesebben kellene lennünk, ha azt akarjuk, hogy a katonák ne térjenek vissza… Nem jó a hangulat. Napról napra több a koporsó, az emberek pedig kétszer is meggondolják, hogy kimenjenek-e az utcára.

Nem ömlött már éppen elég vér? Hogyan lehet letagadni a sok vért? Az eltávozottak lelke figyel minket. A szemük tágra nyitva.

A férfi hangja végül megbicsaklik. Ahogy megismétli a vér szót, mintha valami a mellkasodra nehezedne, ezért nagyra nyitod a szádat, és még egyszer mély levegőt veszel.

A léleknek nincsen teste, mégis hogyan nézne minket?

Eszedbe jut a múlt tél, mikor meghalt az anyai nagyanyád. Az enyhe megfázásból tüdőgyulladás lett, és kórházba került. Már két hete bent volt, mikor az év végi vizsgák után megkönnyebbülve, egy szombat délutánon meglátogattad anyáddal. A nagyanyád váratlanul rosszul lett. Anyád telefonált az öccsének, hogy jöjjön, amilyen gyorsan csak tud, de még a dugóban volt, mikor az idős asszony kilehelte a lelkét.

Minden egyes alkalommal, mikor kisgyerekként nála jártál, a betűt formázó, hajlott hátú idős asszony egyszer csak halkan odaszólt neked, hogy menj utána, és a kamrának használt sötét szobához vezetett. Már előre tudtad, hogy kinyitja majd az ajtót, és előhozza a rokonok halálának évfordulójára sütött szertartási felajánlásokat, az olajos, mézes tésztasüteményt és a ragadós rizskockát. Veszel az olajos, mézes süteményből, mint egy összeesküvő, nagyanyádra mosolyogsz, ő pedig visszamosolyog, a szemei vékony vágásokká szűkülnek össze. A halála ugyanolyan csendes és súlytalan volt, mint ő maga. Mintha felrebbent volna valami az arcáról, talán egy madár az oxigénmaszkkal nem takart szeméből. Ott álltál ráncos arcára meredve, mely hirtelen egy holttesté lett, és tudni szeretted volna, hogy hova tűnt az a felrebbent, szárnyas valami.

Mi a helyzet azokkal, akik most itt fekszenek a tornacsarnokban, az ő lelkük is elhagyta a testüket? Elröppen, mint egy madár? Mégis hova mehet? Biztosan nem egy olyan idegen helyre, mint a menny vagy a pokol, amiről a vasárnapi iskolában hallottál, mikor egyszer odacsábított a barátaiddal a csokoládétojás ígérete. Sohasem voltak meggyőzőek számodra a történelmi tévésorozatokban szereplő félelmetes, fehérbe öltözött és kísérteties ködben bolyongó halott szellemek, összekuszált hajuk jelzi, hogy nem lelnek megnyugvást.

Érzed a fejedre hulló esőcseppeket. Felnézel, az esőcseppek pedig az arcodat és a homlokodat áztatják. Úgy tűnik, egy pillanat alatt vastag vízsugarakká állnak össze, és kegyetlen sebességgel zúdulnak lefelé.

A mikrofont a kezében tartó férfi felkiált:

Kérlek, mindannyian üljetek le! A gyászszertartás még nem ért véget. Az eltávozottak lelkének könnye záporozik.

Az egyenruhád gallérja alá beszivárgó, csípős eső eláztatja a mellényedet, és lefolyik a hátadon. Hideg a lelkek könnye. Libabőrös lesz az alkarod, a hátad, ahogy a főbejárat fölött kiugró eresz alatt keresel menedéket. Az eső a Tartományi Hivatal előtt álló fákat korbácsolja. Leguggolsz a bejárathoz legközelebb eső, legfelső lépcsőfokra, és felidézed a biológiaórákat. Mintha egy másik világhoz tartoztak volna az ötödik tanítási periódus rövidülő napjai, mikor a növények légzéséről tanultatok. A fáknak naponta egy lélegzetvétel is elég a túléléshez. Mikor felkel a nap, kortyolnak a hosszú, pazar napsugarakból, és mikor lemegy, szén-dioxidot ömlesztenek a világra. Azok a fák csökönyös türelemmel tartják vissza hosszú lélegzetüket, miközben meg-meghajolnak az eső rohamai alatt.

Ha tartana még az a világ, a múlt héten megírtad volna a féléves vizsgáidat. A mai vasárnapon már nem kellene tanulnod a vizsgákra, sokáig aludnál, és utána az udvarban tollasoznál Csongdéval. A másik világban töltött időd már nem tűnik valóságosabbnak a múlt hétnél.

Vasárnap történt, mikor egyedül indultál az iskola előtti könyvesboltba, hogy gyakorlópapírokat vásárolj. A fegyveres katonák mintha a semmiből tűntek volna elő, megijedtél, és befordultál a folyó felé tartó kis sikátorba. Egy pár jött veled szembe, a férfi öltönyben, a kezében a Biblia és egy zsoltároskönyv, a nő tengerkék ruhát viselt. Abból, ahogy beszéltek egymással, úgy tűnt a számodra, hogy nemrég házasodtak össze. Halk kiáltást lehetett hallani az út végéből, majd három, puskákkal és botokkal felfegyverkezett katona rohant le az emelkedőről, és körbevették a fiatal párt. Úgy tűnt, üldöznek valakit, és csak véletlenül fordultak be a sikátorba.

Mi a gond? A templomba tartunk…

Mielőtt az öltönyös férfi befejezte volna a mondatot, láttad, hogy az egyik katona karja megindul. Egy kéz, egy hát, egy láb, és olyat tettek, amelyről nem gondoltad volna, hogy képesek rá. Segítség, kiáltotta elhaló hangon a férfi. Addig ütötték, amíg már meg sem rándultak a lábai. A nő csak állt ott, üvöltött, pedig el kellett volna menekülnie. Elkapták, és azt már nem tudod, hogy mi történt később. Azzal törődtél, hogy remegve, kúszva eljuss a szomszéd utcába, és ami ott történt, az még távolabb volt mindattól, amit előtte bármikor is tapasztaltál.

* * *

Felkapod a fejedet, összerezzensz, ahogy a jobb válladon végigsimít egy kéz. Kecses, kinyújtott kéz, rácsavarva pamutdarabok, mint valami törékeny jelenés.

Tongho!

A copfjaitól a farmerja száráig bőrig ázott Unszok föléd hajol, és nevet.

Mitől ijedtél meg ennyire?

Az arcod fehér, mint a hó, és erőltetetten elvigyorodsz. Igaza van, miért is nyúlkálna egy szellem?

Hamarabb vissza akartam jönni; sajnálom, hogy itt hagytunk ebben az esőben… Attól féltem, hogy ha otthagyom a szertartást, a többiek is jönnek utánam. Történt valami egyáltalán?

Megrázod a fejed, úgy válaszolsz: Nem jött senki. Járókelő sem nézett be.

A szertartáson ugyanez volt. Nem sokan jöttek el.

Unszok leguggol melléd, és előhúz egy zizegő csomagolású piskótát a kapucnis pulóveréből. Egy pohár joghurt is előkerül.

A nénik a templomban osztogatták, gondoltam, hozok párat.

Egészen eddig észre sem vetted, hogy mennyire éhes vagy. Széttéped a műanyag csomagolást, és a szádba tömöd a piskótát. Unszok lehúzza a joghurt tetejét, majd odaadja neked.

Itt leszek most már. Menj haza, és öltözz át! Ha bárki haza akarna menni, már elindult volna.

Én alig áztam meg, menjél inkább te! motyogsz a piskótával a szádban. Aztán lenyeled, és felhörpinted a joghurtot.

Nincs jó szagod. A Tartományi Hivatalban legalább lehetett enni meg aludni egyet.

Elvörösödsz. Mikor tisztálkodsz az oldalszárnyban lévő kis fürdőszobában, a hajadra is folyatsz vizet. A bőröd szinte már beitta a bűzt, ezért este az egész testedre locsolsz vacogva a hideg vízből. Úgy látszik, semmi haszna sincs.

A gyűlésen azt hallottam, hogy a hadsereg ma éjszaka visszajön a városba. Ha hazamész, maradj otthon. Ne gyere vissza ma éjjel!

Unszok felhúzza a vállát, a copfjaiból kikandikáló hajszálak a tarkóját csiklandozzák. Csendben nézed, ahogy végigsimít a nedves haján, és megigazítja a pulóverét. Mikor először találkoztál vele, volt valami pufók báj az arcában, de néhány nap alatt beesett lett. A beesetté vált szemeit vizslatod, és közben azon gondolkodsz, hogy mégis hol található a halál után felröppenő madár, amíg él az ember. A szemöldök barázdájában, a dicsfényszerű fejkorona felett, vagy a szív mélyén?

A sütemény utolsó falatjai is szádba kerülnek, közben úgy teszel, mintha meg sem hallottad volna, amit Unszok a hadseregről mondott.

Öltözzenek át azok, akik bőrig áztak az esőben. Mi a baj egy kis testszaggal?

Unszok előhalászik egy másik joghurtot a zsebéből.

Ezt Szondzsunak akartam adni… Lassan idd meg, ne hajtsd föl egyszerre. A tiéd, senki sem fogja elvenni!

Türelmetlenül rámarkolsz, letéped a tetejét, és elvigyorodsz.

* * *

Szondzsu nem olyan, mint Unszok, nem lopózik mögéd, hogy finoman a válladra rakja a kezét. Mikor jön feléd, már méterekről harsog tiszta, erőteljes hangja. Senki sem jött? Egyedül vagy? Azonnal szól, mikor már olyan közel van, hogy nem kell kiabálnia. Lehuppan melletted a lépcsőre, és egy alufóliába csomagolt gimbapot nyújt feléd. Letörsz belőle, és beleharapsz, miközben Szondzsu a csendesülő esőt nézi.

Még mindig nem találtad meg a barátodat?

Rögtön a lényegre tér, neked pedig össze kell szedned magad egy kicsit, mielőtt megrázod a fejed.

Hát, ha még mindig nem találtad meg, akkor biztos, hogy a katonák elásták valahol.

Lesöpröd a mellkasodat, de nehezen tudsz csak megszabadulni a moszatlapba tekert tapadós rizs szemeitől.

Én is ott voltam aznap. A katonák teherautóra dobálták azokat, akiket a környéken lelőttek.

Várod, hogy folytassa, de úgy tűnik, nincsen több mondanivalója, úgyhogy te kezdesz bele:

Megáztál. Menj haza! Unszok már hazament átöltözni.

Minek? Este, ha újra dolgozni kell majd, ömleni fog rólunk az izzadság.

Szondzsu addig hajtogatja az alufóliát, míg kisujj nagyságú nem lesz, megmarkolja, és közben nézi az esőt. Összeszedett és elszánt látványt nyújt, benned pedig felötlik egy kérdés:

Tényleg mindenkit megölnek ma, aki itt marad?

Elbizonytalanodsz, és végül nem mondod ki, amit gondolsz. Ha megölik azt, akit itt találnak, mindenkinek haza kellene mennie a Tartományi Hivatalból. Hogy lehet, hogy néhányan hazamennek, mások meg maradnak?

Szondzsu a virágágyás felé pöccinti az alufóliadarabot, az üres tenyerébe néz, majd megdörzsöli a fáradt szemét, az arcát, a homlokát és a fülét:

Leragad a szemem, megnézem az épület oldalszárnyát… Ha pedig kényelmes valamelyik kanapé, bóbiskolok egyet. Közben megszárad a ruhám is.

Miközben Szondzsu nevet, kivillantja az összes elülső fogát.

Most pedig magadra hagylak.

* * *

Lehet, hogy Szondzsunak van igaza, a katonák magukkal vitték Csongdét, és eltemették valahol. Anyád azonban meg van győződve arról, hogy egy kórházban ápolják, és azért nem jelentkezett, mert még nem tért magához. Anyád a kisebbik bátyáddal tegnap délután idejött, hogy rábírjon, menj haza. Mikor kikötötted, hogy addig nem mész haza, amíg meg nem találtad Csongdét, kijelentette, hogy az intenzív osztályokon kellene érdeklődnöd, és kérte, hogy együtt nézzétek végig a kórházakat.

Megmarkolta az egyenruhád ujját.

Tudod te, hogy mennyire megrémültem, mikor hallottam, hogy itt láttak téged? Istenem, ez a sok holttest, nem félsz?

Egy félmosollyal válaszoltál:

A katonáktól kell félni. Mégis mitől lennének félelmetesek a halottak?

A kisebbik bátyád elfehéredett. Kitűnő tanuló volt, gyerekkorában mást sem csinált, csak tanult. Az egyetemi felvételi vizsgán aztán hibát hibára halmozott. Már harmadszorra próbálkozott. Az apátoktól örökölte a széles arcát és a vastag szakállát, amitől sokkal öregebbnek nézett ki tizenkilenc évesnél. Az idősebbik bátyád, a kilencedik fizetési fokozatban lévő szöuli hivatalnok sokkal finomabb testfelépítésű, már-már jóképűnek lehet nevezni. Mikor ünnepnapokon hazajön Kvangdzsuba, és együtt vagytok, mindig a kisebbik bátyádat hiszik a legidősebbnek közületek.

A Speciális Haderő Parancsnokság ejtőernyősei tankokkal és géppuskákkal vannak felszerelve. Szerinted meg fognak ijedni a háború óta kézbe sem vett, elhasznált puskákat szorongató civilektől? Szerinted ezért nem jöttek még vissza a városba? Csak várják a parancsot. Ha itt találnak, mikor visszatérnek, meg fognak ölni.

Visszahőkölsz egy lépést, attól tartasz, hogy nyakon vág, aztán csak válaszolsz:

Miért ölnének meg? Én csak segítek itt ebben-abban.

Kiszabadulsz anyád kezei közül.

Még segítek, aztán hazamegyek. Miután megtaláltam Csongdét, intesz nekik zavartan, majd beszaladsz a tornacsarnokba.

* * *

A fokozatosan tisztuló ég hirtelen ragyogni kezd. Felállsz, és jobb oldalról körbesétálod az épületet. A tér szinte teljesen üres, a tömeg eloszlott. Csak a gyászolók maradtak fekete-fehér, két-három fős csoportokban a szökőkút körül. Egy csapat férfi segítségével a koporsókat emelik az emelvény alól a teherautóra. Hunyorogva próbálod kivenni az egyes arcokat, a szemhéjad beleremeg a tűző napfénybe. Apró görcsök az arcod izmaiban.

Semmi sem volt igaz abból, amit az első nap mondtál Unszoknak és Szondzsunak a Tartományi Hivatalban.

Ugyanezen a téren néhány napja még embertömeg tüntetett, kalapos öregek, tizenkét éves fiúk és színes esernyőt szorongató nők, aznap, mikor a vonatállomás előtt lelőtt két férfi holttestét egy kézikocsira helyezték, és ott tolták a masírozó tömeg előtt, nem a szomszédod látta utoljára Csongdét, hanem te magad. Nemcsak megpillantottad messziről, elég közel voltál ahhoz, hogy lásd, mikor a golyó az oldalába csapódott. Először még kart karba öltve, izgatottan próbáltatok a menet elejére jutni. De aztán a lövések fülsüketítő zaja sivított a délutánba, mindenki lökdösődni és tolongani kezdett, és próbált arra futni, amerről jöttetek. Semmi gond, vaktöltény, kiáltotta valaki, egy csoport ember megint megindult előre, Csongde keze pedig kicsúszott a tiedből a felfordulásban. Egy újabb fülsüketítő sorozat következett, Csongde pedig oldalra esett. Futottál, ahogy csak tudtál. Egy elektromos készülékeket áruló boltnál, a leeresztett redőny mellett nekivetetted hátad a falnak. Három idősebb férfi állt melletted. Egy negyedik, aki úgy tűnt, velük volt, feléjük szaladt, mikor vérsugár tört elő a vállából, és az arcára esett.

Istenem, a tetőkön vannak, dadogta az egyik férfi melletted. A tetőről lőtték le Jongjut.

Jött a következő sorozat a mellettetek álló épület tetejéről. Jongjut pedig, akinek már sikerült lábra állnia, mintha hátralökte volna valaki. A hasából előtörő vér eláztatta a mellkasát. A melletted álló férfiakra néztél. Senki sem szólt egy szót sem. Aki az előbb még beszélt, némán rázkódott, a keze a száján.

Egy pillanatra nyitottad ki csak a szemedet, és egy tucatnyi embert láttál az út közepén heverni.

Mintha láttál volna egy világoskék tréningnadrágot is, olyat, mint a tiéd. A cipő nélküli lábak – mégis mi történt az edzőcipőivel? – megrándultak. Már éppen odarohantál volna, mikor a melletted álló férfi lefogott. Éppen akkor futott ki három fiatalember a szomszéd sikátorból. Felkapták volna a hónaljuknál fogva a fekvő testeket, de ekkor megint puskaropogást lehetett hallani a tér központjában álló katonák felől. A fiatalemberek összerogytak, mint a bábok, melyeknek elvágták a drótjait. Benéztél az utca túlsó oldalába torkolló széles sikátorba. Három tucat férfi és nő vetette a hátát a falnak, megmerevedett csoportkép, a szemük az előttük zajló jelenetre tapadt.

Nagyjából három perccel azután, hogy elhallgattak a fegyverek, egy apró alak rohant a színre, egy pillanatig sem tétovázott. Futott, ahogy csak tudott, az egyik földön fekvő test felé. Mikor megszólalt a neki szánt gyors sorozat, a válladat markoló, és nem eresztő férfi eltakarta a szemed.

Ha odamész, meghalsz.

Amint elvette a kezét, megpillantottál a szemben lévő sikátorból egy fiatal lány felé rohanó két férfit, mintha egy hatalmas mágnes húzta volna őket, megragadták a kezeit, és felemelték. Most egyértelműen a tetőről szóltak a fegyverek. A két férfi előrebucskázott.

Ezután senki sem próbált megmenteni senkit.

Nagyjából tíz percnyi súlyos csendet követően néhány tucat katona kilépett a menetoszlopából, és kettesével a közelükben lévő, elterült testekhez léptek. Gyorsan és módszeresen tették a dolguk, odahúzták a testeket a csapatokhoz. Mintha csak erre vártak volna, egy tucat férfi kirohant a szemben lévő sikátorból, és felemelték a közelükben fekvő embereket. Ezúttal nem dördültek lövések. A fal védelmében melletted álló férfiak otthagytak, hogy elhúzzanak néhány utolsókat rúgó embert. Te mégsem mozdultál, nem segítettél Csongdénak. Egyedül maradtál, féltél, csak arra tudtál koncentrálni, hogy ne kerülj bele a mesterlövészek célkeresztjébe, gyorsan eliszkoltál a fal mellett, az arcodat a tégláknak vetve, háttal a tér felé.

* * *

Aznap délután csöndes volt a ház. A felfordulás ellenére anyád kinyitotta a család bőrüzletét a Tein piacon, apád pedig, aki egy nehéz doboznyi bőrt cipelve meghúzta a hátát, a hátsó szobában feküdt. Kinyitottad a kaput – az egyik ajtószárnyat sohasem zártátok be –, a fém a kőnek súrlódott. Az udvaron már hallottad a kisebbik bátyádat, ahogy a szobájában angol szavakat ismétel.

Tongho? hallottad tisztán apád hangját a hátsó szobából. Hazajöttél, Tongho?

Nem válaszoltál.

Tongho, ha te vagy az, gyere, és taposd meg egy kicsit a hátamat!

Mintha meg sem hallottad volna, átvágsz a virágágyáson, és megnyomod a kút fogantyúját. Hideg, tiszta víz ömlik a nikkel mosdótálba. Először a kezedet vizezed be, majd az arcodat. Lehajolsz, a víz pedig végigfolyik az állkapcsodon egészen a torkodig.

Tongho, te vagy az, igaz? Gyere be egy kicsit!

A víztől csöpögő kezedet a szemedhez nyomod, így állsz a kőteraszon. Egy idő múlva kilépsz az edzőcipődből a fa verandára, majd kinyitod a nappali ajtaját. Apád a szoba közepén fekszik, még érezni a köpölyözés szagát.

Mostanában újra rakoncátlankodik a hátam. Egyszerűen nem tudok felkelni. Rálépsz ott a derekamnál?

Lehúzod a zoknidat, és a jobb lábaddal finoman arra a részre lépsz, amit apád mondott, vigyázol, hogy ne a teljes súlyoddal nehezedj rá.

Merre jártál mostanában? Anyád állandóan hívogat, és azt kérdezi, hogy otthon vagy-e már. Nem biztonságos, még itt a környéken se, amíg tüntetnek. Múlt éjjel lőttek az állomásnál, és néhányan meg is haltak… Még kimondani is szörnyű. Puszta kézzel szembeszállni a puskákkal?

Gyakorlott mozdulattal lábat váltasz, és finoman az apád gerince és keresztcsontja közti területre lépsz.

Igen, ott, pontosan ott… De jólesik!

A nappaliból a konyha melletti szobádba mész. Összegömbölyödsz a papírral borított padlón. Olyan gyorsan magába szippant az alvás, mintha eszméletedet vesztetted volna, de csak percekig alszol, és már el is taszít magától a rémisztő álom, melynek részleteit azonnal elfelejted. Az éberen töltött óráid azonban rémületesebbek bármilyen álomnál. A kapunál található toldaléképület szobájából, ahol Csongde lakik a nővérével, egy pisszenést sem lehet hallani. Besötétedik majd, és semmi sem változik. Nem kapcsolják fel a lámpát. A kulcs is ott árválkodik majd a kőterasznál álló sötétbarna mázas korsó fenekén. Nem nyúl hozzá senki.

A szoba csendjében heverve magad elé idézed Csongde arcát. A halványkék, lötyögően bő tréningnadrágot. Alig jutsz lélegzethez, mintha tűzlabda lüktetne a gyomorszájadban. Kapkodod a levegőt, és megpróbálsz arra gondolni, hogyan festett Csongde egy szokványos napon, vagy éppen hogyan festene most, ahogy betolja a főkaput és az udvarra lép, mintha mi sem történt volna. Csongde, aki még nem esett át a kamaszkori növekedésen. Nővére, Csongmi mindig, a nehéz időkben is hozott neki tejet, és abban reménykedett, hogy attól majd megnő. Csongde, akinek annyira előnytelen volt az ábrázata, alig lehetett elhinni, hogy Csongmi testvére. A fiú, akiben a lapos orra és aprócska szemei ellenére is volt valami vonzó, és ha felszegte az orrát és kivillantotta fülig érő mosolyát, megvidámodott, aki látta. Mikor pedig az iskolai vetélkedőn az arcát gömbölyűre fújva diszkótáncot adott elő, még abból a tanárból is kitört a nevetés, akitől egyébként az egész iskola rettegett. Akit a tanulásnál jobban érdekelt, hogy pénzt szerezzen. Akit a nővére mégis arra kényszerített, hogy a főiskolai felvételire tanuljon. Aki mégis úgy kézbesített újságot, hogy a nővére nem tudott róla, dacolva a tél beállta után az arcát vörösre korbácsoló, csípős esti széllel. Akinek csúnya szemölcs volt a kézfején. Aki, mikor tollasoztatok az udvaron, állandóan csak lecsapni tudott, mintha a dél-koreai válogatott tagjaként játszana sorsdöntő játszmát.

Csongde, aki könnyedén süllyesztette el az iskolatáskájába a táblatörlő rongyot. Ez meg minek kell neked? A nővéremnek adom. Ő meg mit csinál vele? Állandóan erről beszél. Ez maradt meg neki a középiskolából. Egy táblatörlő rongy? Unalmas lehetett. Nem a rongy, hanem egy történet. Április elsején a diákok teljesen teleírták a táblát. Ugratás volt, hogy a tanárnak jó sokáig kelljen törölgetnie, mielőtt elkezdheti az órát. De mikor bejött a tanár az osztályba, azonnal üvöltözni kezdett. Ki a hetes a héten? A nővérem volt az. Az osztály már elkezdte az órát, ő pedig a folyosó ablakából lógatta ki a rongyot, és egy bottal ütötte, hogy kiszálljon belőle a krétapor. Vicces, nem igaz? Két évig járt középiskolába, és ez maradt meg neki belőle.

A tenyered a hideg papírral borított padlónak támasztva lassan feltápászkodtál. Az ajtóhoz mentél, félretoltad, és felvetted a papucsodat. Keresztülcsoszogtál a szűk udvaron, és megálltál a toldaléképület előtt. Belenyúltál a mázas korsóba, a karod a válladig belesüllyed, miközben az alját tapogatod. A kulcs zörögve nekiütődött a korsó oldalának, az ujjaiddal a tenyeredbe húztad, és kihalásztad a sulyok és a kalapács alól. Kinyílt a toldaléképület ajtaja. Kiléptél a papucsodból, és megindultál befelé.

A szobában nem járt senki, mióta utoljára itt jártál. A napló még ott hevert az asztalon kinyitva, ahogy vasárnap este, mikor Csongde már majdnem elsírta magát, te pedig azzal próbáltad megnyugtatni, hogy írjon egy listát azokról a helyekről, ahova Csongmi mehetett. Az esti iskola, a gyár, a templom, ahova időnként járt, az unokabátyja Ilgok-dongban. Másnap reggel felhívtátok az összes helyet, de sehol sem találtátok Csongmit.

Ott álltál a szoba közepén, sötétedett, te pedig a kézfejeddel dörzsölted a szemedet. Dörzsölted, amíg fel nem forrósodott, és puhává nem vált a hús a szemed körül. Megpróbáltál leülni Csongde asztalához, majd arccal lefelé a padlóra feküdtél. Az öklödet a lüktetni kezdő szegycsontod gödrébe nyomtad. Ha Csongmi ebben a pillanatban bejött volna a főkapun, odarohansz hozzá, letérdelsz elé, és könyörögsz, hogy nézze meg a holttesteket a Tartományi Hivatalban. Hátha ott van Csongde. Talán nem a barátod? Talán nem egy emberi lény ő is? Ezeket a kérdéseket üvöltené feléd Csongmi, miközben neked esne. Te pedig könyörögnél, hogy bocsásson meg.

* * *

Akárcsak az öccse, Csongmi is kisebb a koránál. Rövid bubifrizurájával hátulról úgy fest, mint egy középiskolás, vagy általános iskolás végzős diák, pedig már betöltötte a tizenkilencet. Szemből is könnyen elsőéves középiskolásnak lehet nézni, különösen, mert csak egyszerűen szokta sminkelni magát, ha egyáltalán. A lába dagadt volt az egész napos ácsorgástól, de azért magas sarkú cipőben ment munkába és jött haza. Nem olyan személyiség volt, aki bárkinek is nekiesett, finom léptei és halk hangja miatt alig lehetett elképzelni, milyen, mikor elveszíti a béketűrését. Csongde szerint mindezek ellenére megvolt a véleménye bizonyos dolgokról, és egy vitában meg is tudta védeni. Az emberek nem ismerik. Csökönyösebb, mint az apám.

A két év alatt, amíg ő és Csongde a toldaléképületben laktak, egyszer sem volt alkalmad rendesen elbeszélgetni Csongmival. Egy textilgyárban dolgozott, gyakran az éjszakai műszakban. Csongde is sokszor későn ért haza az újságkihordás miatt, bár a nővére úgy tudta, hogy a könyvtárban tanul, így az első télen gyakran elaludt a tűz a kályhájukban. Mikor Csongmi előbb ért haza, mint az öccse, egy idő után puha kopogtatást hallottál az ajtódon. Kimerült arccal nézett rád, a haja a füle mögé igazítva. Elnézést, a tűz… Mintha az is nehezére esett volna, hogy kinyissa a száját. Ilyenkor mindig felpattantál, odasiettél a kályhához, a fogóval kiszedtél néhány izzó széndarabot, és beletetted a hosszú fülekkel ellátott edénybe, amit Csongmi tartott. Köszönöm, fogalmam sincs, hogy kell csinálni, mondta mindig.

Tavaly télen történt, hogy ennél valamivel hosszabb beszélgetést folytattatok. Amint Csongde hazaért az iskolából, sarokba dobta a táskáját, és elindult kihordani az újságokat. Még nem ért haza, mikor a nővérének félreismerhetetlen kopogására lettél figyelmes. Úgy kopogott, mintha attól tartott volna, hogy kárt tesz az ajtóban, mintha puha rongyokat tekert volna az ujjai hegyére. Rögtön kinyitottad az ajtót, és kiléptél a konyhába.

Nincsenek meg véletlenül az elsőéves tankönyveid?

Az elsőévesek? ismételed meg tompán, aztán elmagyarázza, hogy decembertől szeretne az esti iskolába járni.

Megváltozott a világ, mióta meggyilkolták Pak elnököt. A munkásmozgalom erőre kapott, a főnökök nem kényszeríthetnek többé arra, hogy állandóan túlórázzunk. Nőni fognak a fizetések. Ez számomra egy fontos lehetőség, és ki akarom használni. Megint tanulni szeretnék, de már olyan régen otthagytam az iskolát, hogy nem vagyok biztos benne, hogy egyszerűen csak folytatni tudom majd. Először is át szeretném ismételni az elsőéves anyagot… aztán, ha majd Csongde elkezdi a szünetet, a másodéves anyagba is belekezdek.

Megkéred, hogy várjon egy kicsit, és felkapaszkodsz a padlásra. Mikor aztán újra megjelensz egy kupac poros tankönyvvel, kikerekedik a szeme.

Istenem… Milyen rendes fiú vagy, hogy megőrizted ezeket! Csongde mindent kidobál, amire már nincsen szüksége.

Átvette a könyveket, és közben hozzátette:

Kérlek, ne mondd ezt el Csongdénak! Tudja, hogy miatta nem tudtam folytatni az iskolát, és lelkiismeret-furdalása is van miatta. Ne tudjon erről, amíg nem sikerültek a felvételi vizsgáim.

Ott állsz, a mosolygós arcába nézel, megrökönyödsz a korábban nem tapasztalt kitárulkozáson, a kivirágozva ragyogó szemein, ahogy a zárt bimbóból kipattannak a halvány szirmok.

Lehet, hogy ha majd Csongde egyetemre megy, és én is keményen tanulok, követhetem a példáját.

Kételkedtél benne, hogy sokáig titokban tudja majd tartani azt, hogy tanul. Ha a hazatérő Csongde rányit, ahogy a tankönyveket bújja, mégis hova rejti el azokat az aprócska szobában? Talán a sovány háta mögé? Csongde általában késő estig írta a házi feladatát, ezért az sem volt lehetséges, hogy megvárja, míg elalszik, és utána kezdjen el tanulni.

Hamarosan a kétségeid helyét meghittebb képek foglalták el. Az alvó Csongde fejétől néhány centiméterre a tankönyvedet kinyitó puha ujjak. Ahogy az alig mozgó ajkai megismétlik: Istenem, milyen rendes fiú, hogy megőrizte ezeket… A barátságos tekintete. A kimerült mosolya. A puha ruhába csavart ujjak kopogása. Csak forgolódsz a képek gyötrelmében, nem jön álom a szemedre. És mikor kora reggel hallod, hogy a kúthoz lép az udvaron, hogy megmossa az arcát, a takaróddal együtt az ajtóhoz kúszol, a füledet a papírra tapasztod, csukott szemedre pedig álom nehezedik.

* * *

A második koporsókat szállító teherautó is megáll a tornacsarnok előtt. A nap laposan tűz, így a szokásosnál is jobban hunyorogsz, de végül megpillantod az anyósülésből kiszálló Csinszut. Elszánt léptekkel jön feléd.

Hatkor bezárjuk az ajtókat. Addigra menj haza.

Dadogni kezdesz:

És ki fog vigyázni azokra ott bent?

A katonák éjszaka visszajönnek a városba. A gyászolókat is hazaküldjük. Senki sem maradhat itt hat után.

Itt csak halottak vannak, miért jönnek ide egyáltalán a katonák?

A kórházban fekvő sebesültek is a csürhéhez tartoznak számukra, akikkel el kell bánni. Szerinted nem foglalkoznak majd a holttestekkel és a gyászoló családtagokkal?

Csinszu magában tartja azt, ami még a szívét nyomja, otthagy, és megy a tornacsarnokba. Biztosan ugyanezt fogja közölni a gyászolókkal. A mellkasodhoz szorítod a könyvet, mint valami kincset, és a távolodó férfi után bámulsz, a felelősségtől nehéz vállaira. Hunyorogsz, hogy láthasd Csinszu vizes haját, ázott ingét, ázott farmernadrágját, és a bólintó, vagy éppen fejüket rázó gyászolókat. Az egyik nő reszkető hangja egyre sivítóbb.

Egy lépést sem megyek arrébb. Itt fogok meghalni a gyerekem oldalán.

A terem legtávolabbi végében fekvő, leterített holttesteket szemléled, melyeket még senki sem azonosított. Aztán a sarokban heverő holttestre nézel. Mikor először láttad a Tartományi Hivatal folyosóján, rögtön Csongmi jutott az eszedbe. Az arc még nem kezdett rothadni, de a kés nyitotta mély sebek miatt nehezen lehetett felismerni. Mégis, valahogy hasonlított. A rakott szoknya. Igen, mindenképpen hasonlított.

Sokan hordanak ilyen szoknyát, nem igaz? Biztos vagy benne, hogy ilyen szoknyában ment el otthonról vasárnap? Ennyire rövid volt a haja? Ez a frizura nem inkább egy középiskolás lányé lehet? Csongmi mindig is a fogához verte a garast, hogy kijöjjenek a pénzükből, lehetséges, hogy kirúgott a hámból, és pedikűröshöz ment, pedig még el sem kezdődött a nyár? Sohasem láttad harisnya nélkül. Csak Csongde tudhatja, hogy az alig babszem nagyságú sötétkék folt a térdén az övé-e. Csak Csongde döntheti el bizonyosan, hogy a nő, aki ott fekszik a sarokban, a nővére vagy valaki más.

Másfelől, ahhoz pedig Csongmira lenne szükséged, hogy megtaláld az öccsét. Ha a helyedben lenne, addig járná a város kórházait, amíg valamelyik kórteremben meg nem találná, pontosan abban a percben, mikor magához tér. Mint mikor tavaly februárban kirohant a házból, miután próbálta meggyőzni Csongmit, hogy inkább meghal, de nem fog főiskolára járni. Ha harmadikos lesz, szakmai tanulmányokba kezd, hogy minél hamarabb üzletelhessen. Csongde arcából kifutott a vér, mikor a nővére még aznap megtalálta egy képregényüzletben, és a fülénél fogva kirángatta onnan. Az anyád és a kisebbik bátyád hihetetlenül viccesnek találták, ahogy az aprócska, szerény, fiatal nő maga után húzta Csongdét. Még az egykedvű, hallgatag apád is majdnem elnevette magát, és többször is hangosan megköszörülte a torkát. A testvérek bevették magukat a lakrészükbe, és még éjfél után is hallani lehetett az elfojtott szócsatájukat. Mikor a mély, motyogó hang megemelkedett, és megtelt érzelemmel, bizonyára puhítani akarta a másikat, és mikor, válaszul, a másik lett erősebb, az előbbit próbálta csillapítani, te pedig, mielőtt az álom mély szakadékába zuhantál, egyre kevésbé tudtad megkülönböztetni egymástól a vita és egymás kiengesztelésének hangjait, a halk nevetéseket és a közös sóhajtásokat.

* * *

Most pedig itt ülsz, a tornacsarnok bejárata melletti asztalnál.

A könyved az asztal bal oldalán, kinyitva, átnézed a neveket, számokat, telefonszámokat és címeket, ellenőrzöd, hogy minden pontos-e, mielőtt nyomtatott nagybetűkkel A4-es papírlapra másolod azt, amit kell. Elengedhetetlen, hogy fel lehessen venni a kapcsolatot a gyászolókkal, még akkor is, ha ma éjszaka mindenkit megölnek, aki fegyvert fogott a városban. Senki sem segít az adatok átmásolásában és a koporsókhoz rögzítésében. Sietned kell, ha még hat óra előtt végezni akarsz.

Hallod, hogy valaki a neveden szólít.

Az anyád jelenik meg a két teherautó között. Ahogy közeledik, látod, hogy most nincsen vele a kisebbik bátyád. Az a szürke blúz és buggyos fekete nadrág van rajta, amit az üzletben szokott viselni, már-már egyenruhaként. Olyan, mint mindig, csak az általában makulátlan haja szenvedte meg az esőt.

Felállsz, és elkezdesz szaladni felé, annyira örülsz, hogy látod, nem is tudatosul benned, amit csinálsz, csak mikor már a felénél jársz a lépcsőnek. Zavarodottan megállsz, anyád pedig még azelőtt elkapja a karodat, hogy visszahátrálnál a tornacsarnok biztonságába:

Menjünk haza.

Megrántod a karodat, próbálsz kiszabadulni a szorításából, a karjának állhatatos, elkeseredett ereje ijesztő, egy fuldokló ember jut róla eszedbe. A másik kezeddel tudod csak egyenként lefejteni az ujjait.

Jönnek a katonák. Menjünk haza, most azonnal.

Végül csak kiszabadulsz, és rögtön visszarohansz az épületbe. Anyád próbál utánad menni, de a gyászolók sora megállítja. Arra várnak, hogy hazavihessék szeretteik koporsóját.

Hatkor bezárunk, anya.

Az egyik lábáról a másikra nehezedik, próbálja elkapni a tekinteted a sor túloldaláról. Csak a homlokát látod, a barázdái, mint síró csecsemők.

Ha bezártuk a kaput, tényleg hazamegyek.

A barázdák kisimulnak.

Mindenképpen gyere, mondja. Naplemente előtt érj haza. Vacsorára.

Még egy óra sem telt el azóta, hogy anyád hazament, mikor megpillantasz egy öregembert, aki lassan feléd tart. Felállsz. Távolról is világos, hogy az ódivatú barna zakója valamikor szebb napokat látott. Vakító fehér haja kivillan tusfekete, csúcsos kalapja alól, egy sétapálcára támaszkodva biceg előre. Rárakod a papírlapokra a könyvet és a tollat, hogy ne fújja őket a szél szerteszét, és lemész a lépcsőn.

Kit tetszik keresni?

A fiamat és az unokámat.

Jó néhány foga hiányzik, ami nem könnyíti meg, hogy megértsd az erős tájszólását.

Höszunból jöttem, egy mezőgazdasági gép hozott el idáig, de a külvárosban le kellett szállnom róla, azt mondták, hogy nem mehetnek be a városba. Végül találtam egy ösvényt a hegyek között, amit nem őriztek a katonák. Nemrég értem ide.

Mély levegőt vesz. A szája körüli hamuszínű, ritkás szőrszálak végén nyálcseppek. Elképzelni sem tudod, hogy ez az öregember, aki még egy egyenes úton is alig tud végigmenni, hogyan verekedte át magát a hegyeken.

A legkisebb fiam néma… Nagyon lázas lett, még mikor kicsi volt. Azóta nem beszél. Néhány napja valaki, aki elmenekült a városból, azt mondta nekem, hogy a katonák agyonvertek egy némát. Jó néhány nappal ezelőtt.

Belekarolsz az öregemberbe, és felsegíted a lépcsőkön.

A legidősebb fiam lánya a Csonnam Egyetemre jár, és az egyetem közelében bérel szobát. Tegnap este odamentem, és kiderült, hogy „tartózkodási helye ismeretlen”… A férfi, akitől a szobát bérli, már jó néhány napja nem látta, ahogy a szomszédai sem.

Belépsz a tornacsarnokba, és felveszed a maszkodat. Gyászruhát viselő nők csomagolják el az üvegeket, újságokat, jégzacskókat, portréfotókat. Családtagok veszekednek egymással, hogy hazavigyék-e a koporsót, vagy hagyják ott, ahol van.

Az öregember kiszabadul a karodból, visszautasítja a segítségedet. Megindul, az orrához gyűrött zsebkendőt szorít. Egyenként végignézi a még nem azonosított halottak arcát. A fejét rázza. A terem műanyag padlója a szokásos csikorgás helyett tompa puffanást hallat, mikor hozzáér a botja.

És azok ott? Miért van letakarva az arcuk?

A teljesen letakart holttestek csoportjára mutat.

Tétovázol, ez a kérdés mindig olyan rémületet kelt benned, hogy beleremegnek az ajkaid. Várod, hogy visszahajtsák a megannyi, rostjaiba vért és vizet felszívott pamut szemfedelet; várod, hogy megint megpillantsd a hosszában széttépett arcokat, szétmarcangolt vállakat, blúzok alatt rothadó melleket. Éjjel, mikor néhány órát alszol a pincében található büfé egyik székén, újra átéled a képek rettenetét. A tested belecsavarodik, ahogy a rémkép bajonettje az arcodba és a mellkasodba hatol.

Izmaid ellenállását, egy óriási mágnes taszítását leküzdve vezeted oda az öregembert a sarokba. Előre kell hajolnod, hogy felülkerekedj a taszításon. Földig hajolsz, és leveszed a szemfedelet, a tekintetedet fogva tartja a kékes láng alatt lassan folyó átlátszó viasz.

Meddig maradnak a lelkek a testük mellett?

Tényleg felröppennek, mint valami madár? Vajon ettől remeg a gyertyaláng széle?

Bárcsak még rosszabb lenne a szemed, és minden, amit közelről látsz, csak homályos, elmosódott folt lenne! Azonban amit most látsz, az egyáltalán nem elmosódott. Nem engeded meg magadnak, hogy könnyebb legyen, nem csukod be a szemed, mikor felhajtod a vásznat, és akkor sem csukod be, mikor visszahajtod. Összeszorítod a vöröslő ajkaidat, a fogaidat, és arra gondolsz, hogy elmenekültél. Ha ez a nő, nem pedig Csongde zuhan a földre előtted, akkor is elmenekültél volna. Ha az egyik bátyád, az apád vagy az anyád, akkor is csak elmenekültél volna.

Az öregemberre nézel. Nem teszed fel neki a kérdést, hogy az unokája-e ez a nő. Vársz, türelmesen, majd ő beszél, mikor készen áll rá. Nem lesz megbocsátás. A szemébe nézel, a szemébe, ami megrándul, mint aki a világ legvisszataszítóbb dolgát látja. Nem lesz megbocsátás. Nekem sem lesz.

Han Kang
és a kvangdzsui mészárlás

A fordító utószava

Miután a Dél-Koreát irányító Pak Csonghi tábornokot 1979-ben meggyilkolta kémfőnöke, az így keletkező hatalmi vákuumban országszerte elharapóztak a tömeges tiltakozások. 1980 májusának végén az új diktátor, Cson Duhvan tábornok ezek felszámolásának részeként parancsot adott a Kvangdzsu városában zajló tüntetések katonai erővel történő feloszlatására. A dél-koreai hadsereg vietnami háborúban edzett, kegyetlenségükről hírhedt katonái szabad kezet kaptak. Az értelmetlenül brutális rendteremtés közepette a hivatalos adatok szerint nagyjából hatszáz – de egyes becslések szerint ezernél is több – egyetemistát és középiskolást gyilkoltak meg.

A május 18-ai tüntetésekkel kezdődő felkelés, melynek a városban található és a regényben is kiemelt szerepet játszó Tartományi Hivatal volt az egyik központi helyszíne, kilenc napon át tartott. Május 27-én hajnalban a koreai hadsereg másfél óra alatt foglalta vissza a várost. Ezerötszáz embert, többnyire diákokat és fiatal munkásokat tartóztattak le annak gyanújával, hogy aktívan részt vettek a felkelésben, és közülük valamivel több mint négyszáznak az ügye került bíróság elé. Cson Duhvan gyorsan megszilárduló új rezsimje megpróbálta észak-koreai kommunista ügynökök művének beállítani, majd agyonhallgatni a történteket.

A diktatúra nem adott lehetőséget az emlékezésre. A Kvangdzsuban történtek majd egy évtizeden át a lehallgatókészülékektől és besúgóktól való félelem miatt csak suttogva, megbízható barátok körében kerültek szóba. Ahogy az a regény egyik fejezetében is megjelenik, a felkeléssel foglalkozó irodalmi alkotásokat még a nyolcvanas évek közepén is olvashatatlanná satírozták a dél-koreai cenzorok. Mikor pedig nagyjából tíz évvel később a demokratizálódó Koreában újra nyíltan beszélni lehetett Kvangdzsuról, a szűkebb értelemben vett érintetteket leszámítva a történtek szinte senkit sem érdekeltek már: az immáron gazdasági jólétben élő koreaiak nem akartak szembenézni azzal, milyen árat fizettek a korábbi generációk a nyugati életszínvonalért. A felkelésben részt vevő, majd a katonai diktatúrában a társadalom peremén tengődő egykori diákok pedig az új demokráciában is kívülállók maradtak.

Han Kang könyve azoknak a fiataloknak állít emléket, akik ugyan életben maradtak, ám lelkileg örökre megnyomorították őket, és tragikus sorsuk sosem került sem a koreai, sem a nemzetközi figyelem középpontjába. Ezek egyike a regény központi alakja, az írónő kvangdzsui házába beköltöző, barátja holttestét kereső fiú, aki akár maga Han Kang is lehetett volna, ha az apjának nem ajánlanak fel egy szöuli állást.

Míg egyik előző könyvében, a magyarul 2017-ben megjelent Növényevőben a patriarchális kultúrában helyét nem találó nő bukik el törvényszerűen, ebben a regényben a hatalommal dacoló, naiv diákok csoportja. A halottak tömegsírba kerülnek, az életben maradottak pedig, legyenek tevékeny résztvevők vagy éppen az áldozatok rokonai, sohasem képesek túllépni a néhány napig tartó felbuzdulás, majd az azt követő terror emlékén.

Az angol kiadás megváltoztatta a regény fejezetcímeit. Az eredeti címek helyett az angolszász olvasóknak támpontokat adva az adott fejezet elbeszélőjét és az elbeszélés idejét szerepelteti. A magyar változatban, a szöveghűségre törekedve, a koreai fejezetcímeket fordítottam le, de úgy vélem, hogy egy utószóban helye lehet az angol nyelvű fordításban szereplő, a befogadást némileg megkönnyítő címeknek: 1. A fiú, 1980; 2. A fiú barátja, 1980; 3. A szerkesztő, 1985; 4. A rab, 1990; 5. A munkáslány, 2002; 6. A fiú anyja, 2010; Epilógus: Az író, 2013.

Tartalom

1. Madárfióka

2. Fekete lélegzet

3. Hét pofon

4. Vas és vér

5. Az éjszaka pupillája

6. A nyíló virágok felé

Epilógus: Hó borította lámpa

Han Kang és a kvangdzsui mészárlás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – Apache License 2.0