A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Carla Valentine: Murder Isn’t Easy

Sphere, London, 2021

An imprint of Little Brown Book Group

An Hachette UK Company

Copyright © Carla Valentine 2021

Hungarian translation © Sipos Katalin, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Ryan bátyámnak,
akit teljes szívemből szeretek

Bevezetés A tetthely

– Sokkal könnyebb, mint hinné.

– Mi könnyebb?

– Megúszni. – Thomas arcán ismét megjelent az a kisfiús mosoly.

Gyilkolni könnyű

Patológusasszisztensként, aki hullaházban dolgozott, a legtöbbször ezzel a kérdéssel kellett szembesülnöm: „Hogy a fenébe jutott eszedbe, hogy hullákkal foglalkozz hivatásszerűen?” És a válaszomat – miszerint kora gyermekkoromtól fogva mindig is ezt akartam csinálni – a legritkább esetben találták kielégítőnek. Pedig ennek a korai vonzódásnak egyszerű oka van: azért szerettem bele ebbe a hivatásba, mert beleszerettem Agatha Christie könyveibe. Már nyolcéves koromban ezeket kölcsönöztem ki a helyi könyvtárból. Teljesen véletlenül Agathának van egy pontosan olyan szereplője, mint én voltam gyerekkoromban: a tizenkét éves Pippa az 1954-es színdarabban, a Pókhálóban. Amikor a darabban a Clarissa Hailsham-Brownnál vendégeskedő Jeremy Warrender felteszi a kérdést Clarissa nevelt lányának, Pippának, hogy mi a kedvenc tantárgya az iskolában, a lány lelkesen és azonnal rávágja: „A biológia. Az a legklasszabb. Tegnap egy békalábat boncoltunk.” A biológia alkalmazása a bűnügyeknél nagyjából maga az igazságügyi patológia, és ez, bár meglepő lehet, számomra már gyerekként is világos volt, sőt imádtam.

Agatha persze még nem használta az „igazságügyi patológia” kifejezést, mert ez viszonylag új elnevezés. De minden története az emberi megfigyelőképesség és leleményesség kiváló bemutatása, és bennük mindenütt feltaláljuk a kor tudományos eredményeit és nyomozási módszereit; engem gyerekként pedig éppen ezeknek a részleteknek a gondos kidolgozottsága bűvölt el. Agatha Christie repertoárjában ott vannak az ujjlenyomatok, az írásos bizonyítékok összevetése, a kifröccsent vér rajzának vizsgálata, a tárgyi bizonyítékok és a lőfegyverek. Bőséggel találkozhatunk nála mérgekkel – Agatha könyvei híresek arról, hogy sok bennük a mérgezéses gyilkosság –, hiszen mindkét világháború alatt gyógyszerészasszisztensként dolgozott, patikában, és az ott szerzett tudást nagy sikerrel kamatoztatta később a műveiben. Ráadásul minden Christie-detektívtörténetben szerepel legalább egy (de inkább több) holttest. Egy érdeklődő gyereknek pedig, akit már megfogott a biológia és a patológia, ezek a sztorik s bennük a hullák a legizgalmasabb rejtvényt jelentették.

Ha Agatha élettörténetét összefoglaljuk, az csaknem olyan izgalmas olvasmány azoknak, akik még nem ismerik, mint bármelyik krimije. Agatha Miller néven született Devonban 1890-ben, az Egyesült Királyságban, és művei eladott példányszámait tekintve ő lett a legsikeresebb regényíró. Nála többet csak a Bibliából és Shakespeare műveiből adtak el. 1952-ben megírta Az egérfogó című színdarabját, melyet a bemutatótól kezdve a leghosszabb ideje játszanak folyamatosan (67 éve csakis a koronavírus 2020-as kitörése miatt történhetett az meg, hogy egy ideig elmaradtak Az egérfogó előadásai), és 1971-ben Christie megkapta a lovagi címnek megfelelő, nőknek adományozott Dame of the British Empire kitüntetést. Mielőtt azonban elképesztő írói sikertörténete elkezdődött, ő is ugyanúgy kivette a részét az első világháborús (majd a második világháborús) erőfeszítésekből, mint a brit lakosságból mindenki: előbb ápolónőként, majd gyógyszerészasszisztensként dolgozott, s ezek a munkatapasztalatok később beépültek a történeteibe. Sokan hallottak már arról, hogy első házassága Archie Christie-vel milyen szerencsétlenül végződött 1926-ban, s hogy azt követően ő eltűnt egy időre. Az eltűnése akkor bekerült a nemzetközi sajtóba, és az is, hogy tizenegy nap elteltével rábukkantak egy harrogate-i szállodában. Lehetséges, hogy akkor rövid távú emlékezetkiesésben szenvedett, de az eset részletei máig tisztázatlanok, és Agatha sem említi az önéletírásában. Négy évvel későbbi, második házassága a régész Max Mallowannel szerencsére sokkal boldogabb volt, és együtt maradtak egészen Christie 1976-ban bekövetkezett haláláig. Ez a második kapcsolat Agathában felébresztette az érdeklődést a régészet iránt, melynek köszönhetően újabb képességgel gyarapíthatta írói repertoárját: a rajzolással. Max ugyanis rávette, hogy vegyen rajzórákat annak érdekében, hogy le tudja rajzolni a kiásott leleteket az utókor számára. Agatha tehát aprólékos munkával megtisztította, majd lerajzolta a leleteket, így ő is tevékeny tagja lett a régészcsapatnak.

Agatha nemcsak olyan klasszikus nyomozófigurák megalkotója volt, mint Hercule Poirot és Miss Marple, hanem írt hat másféle regényt is Mary Westmacott álnéven (majdnem húsz éven át sikerült is titokban tartani, hogy az álnév alatt ő rejtőzik), írt többkötetnyi tényirodalmat, köztük az önéletírását (amely már a halála után jelent meg, 1977-ben), valamint számos novellát és színdarabot is.

De amiben Christie a legjobb volt, az kétségtelenül a krimi. Negyvenöt éves pályafutása során hatvanhat detektívregényt és nagyszámú kriminovellát írt. Ő volt a világon a legelső, aki megkapta a Mystery Writers of America Nagymester-díját, és alapító tagja és elnöke lett 1930-ban a Detection Clubnak: ez a krimiírók társasága volt, melynek tagjaitól elvárták, hogy betartsák a műfaj bizonyos szabályait, és hűségesküjüket egy meglehetősen vicces ceremónia keretében, az Eric nevű emberi koponya jelenlétében kellett megtenniük.

Engem személy szerint lebilincsel az igazságügyi szakértői ismeretek fejlődése az idők során, és mindig nagy élvezettel olvastam a rejtélyes gyilkossági történeteket. Agatha Christie könyveiben e kettő tökéletes kombinációját találtam meg. Az írónő mindig nagy gondot fordított arra, hogy pontosan mutassa be a szokásos nyomozati eljárást, és az írásaiban jól nyomon követhető a kriminológia és a törvényszéki orvostudomány fejlődése; ennek köszönhetően világosan láthatjuk nála, hogyan vált a törvényszéki orvostudomány azzá a szakterületté, aminek ma ismerjük.

A „törvényszéki orvostudomány”, avagy régebbi kifejezéssel élve a „törvényszéki orvostan” helyét ma már angol nyelvterületen átvette az „igazságügyi patológia” kifejezés, habár nagyjából ez is ugyanarra vonatkozik. A törvényszéki orvostan magába foglalja mind az orvostudomány, mind a jogtudomány szempontjait, és kifejezetten az orvostudomány eredményeit használja; az „igazságügyi patológia” kifejezés jelentése pedig „a tudományos módszerek és technikák alkalmazása a bűnügyi nyomozás érdekében”. Az „igazságügyi patológia” (forensic) szó eredeti jelentése: ’bírósági vagy ahhoz köthető’ (a latin forensisből ered, melynek jelentése: ’a Forumon lévő vagy oda köthető’). Itt a jog, a törvénykezés a hangsúlyos: a Római Birodalomban hogyha valakit megvádoltak egy bűncselekménnyel, annak a Forumon kellett nyilvánosan előadnia az esetét, csakúgy, mint ma a bíróságokon. A „forensic” szó mára már azonban egyenértékű lett a körültekintő vizsgálattal, illetve az alapos analízissel, azaz jóval tágabb értelemben használatos. Gondolok itt olyan szalagcímekre, mint „A Wales–Anglia rögbimeccs forensic elemzése”, vagy „Az egyiptomi múmiát forensic vizsgálatnak vetették alá”. Ezeknél az eseteknél az elemzés nyilván lehet alapos, analitikus vagy tudományos is, de persze sem a rögbicsapatokat, sem pedig az egyiptomi múmiát nem gyanúsítja senki bűncselekménnyel.

A „törvényszéki orvostan” volt tehát eleinte a használatos elnevezés az igazságügyi tudományok önálló szakterületté válása előtt, amelyben nagy szerepet játszott, hogy a populáris kultúrában is népszerűségre tettek szert a helyszínelők. Az én pályafutásom úgy kezdődött, hogy a felsőoktatásban már igazságügyi tudományokat tanultam, de ez a fajta képzés akkor még gyerekcipőben járt. Az egyetem után tíz éven keresztül bűnügyekkel kapcsolatos boncolásokban vettem részt asszisztensként. Ezt követően múzeumi alkalmazásba kerültem, ahol konzervált testrészek restaurálásán dolgoztam: ez a munka ugyanolyan, részletekre kiterjedő odafigyelést igényel, mint amilyet a boncolások. Ennek során kitapasztalhattam a szakmának mind a régi, mind a modern gyakorlatát.

Jelenleg mintegy 5000 anatómiai minta konzerválását végzem a londoni Barts Patológiai Múzeumban. A múzeum Törvényszéki Orvostudományi Gyűjteménye olyan, konzervált emberi maradványokból áll, amelyek bemutatják a mérgezések, a lőfegyverek és az akasztások által okozott sérüléseket az emberi szöveteken; a legrégebbi ilyen minta 1831-ből származik. Ám a múzeum újabb, 1966-tól gyűjtött mintái számára létrehoztak egy új alrészleget, melynek neve – a tudomány és a szóhasználat fejlődését is jelezve – Igazságügyi Orvostudományi Gyűjtemény lett.

Nehéz teljes bizonyossággal megállapítani, hogy a nyelvhasználatból mikor kopik ki egy megnevezés, miközben helyette más fogalom terjed el, hiszen sokáig lehet egymás mellett használatos mindkét kifejezés. De ahhoz nem is fontos a megnevezés, hogy áttekintsük a kriminalisztika, avagy mai nevén az igazságügyi tudomány történetét, mely egyes esetekben visszakövethető akár a XIII. századig!

A modern igazságügyi tudomány talán legismertebb alakja dr. Edmond Locard (1877–1966) francia orvos szakértő, aki az első rendőrségi laboratórium megalapítója volt 1910-ben – nem sokkal azelőtt, hogy Agatha nagy ívű írói pályája elkezdődött. Itt célszerű tisztázni a különbséget a kriminalista és a kriminológus között, mert a két kifejezés sokszor szerepel Christie műveiben. A kriminalista az, akit ma igazságügyi szakértőnek neveznénk, míg a kriminológus inkább a bűnözők pszichológiáját és társadalmi meghatározottságát tanulmányozza (ma igazságügyi pszichológusnak hívnánk). Agatha műveiben Poirot például a két szakterület határvidékén mozog. Locard gyerekként valósággal falta Conan Doyle Sherlock Holmes-történeteit – ahogy Agatha Christie is! –, és később írt is egy könyvet ezen a címen: Detectives in Novels and Detectives in the Laboratory (Detektívek a regényekben és detektívek a laboratóriumban). Locard-tól származik az igazságügyi tudomány alaptétele, egy egyszerű állítás, mely így hangzik: „Minden kontaktus nyomot hagy.” A ma „Locard csereberetana” néven idézett állítás azt foglalja össze tömören, hogy egy bűntény elkövetője mindenképpen odavisz magán valamit a tetthelyre (cseppeket, szennyeződést vagy zsírszerű dolgot), és valamit el is visz onnan úgy, hogy nem is tud róla – és mindkettő használható aztán bizonyítékként. Christie is teljes mértékben tisztában volt ezzel (bár nem tudni, ismerte-e a Locard-féle megfogalmazást), mert jól látszik, hogy megértette: a gyilkost az áldozattal és a tetthellyel a bizonyítékok kötik össze.

Nem kizárt, hogy miután Agatha 1920-ban első könyvével, A titokzatos stylesi esettel sikert aratott, jobban utána akart nézni a témának, s ezért megvette Locard újonnan megjelent könyvét 1922-ben, a Detectives in Novels and Detectives in the Laboratoryt. Hiszen pont neki való volt! Még az is lehet, hogy megszerezte a könyv eredeti francia kiadását, mert olvasott franciául, noha – Charles Osborne szerint – nem beszélte jól a nyelvet.1 Mindenesetre feltűnő, hogy Christie az 1923-ban kiadott – és történetesen éppen francia földön zajló – Gyilkosság a golfpályántól kezdve használja a „nyom” kifejezést, de előtte nem. Ebben a regényben, mely egy igencsak gyanús, a golfpályán bekövetkezett halálesetről szól, amely Poirot ottüdülése közben történik, a helyi nyomozó, Giraud éppen Locard alaptételét fejti ki ekképpen:

„A férfiak, akik ezt a bűnügyet végrehajtották, semmit sem kockáztattak… Úgy számítottak, hogy semmilyen nyomot nem hagynak! De én elkapom őket. Mindig van valami! És én meg fogom találni.”

Locard 1931-ben jelentette meg a Traité de Criminalistique (A kriminalisztika alapvetése) című művét, de addigra már a kriminalisztika, avagy az igazságügyi tudomány, ahogy ma ismerjük, megszületett. Ez pedig Christie pályafutásának az elején történt, a krimiirodalom aranykorában.

Mivel Agatha Christie épp abban az időszakban folytatta írói működését, amikor jelentős fejlődés zajlott az igazságügyi orvostudományban, és az írónő – nem mellékesen – nagyon odafigyelt a részletekre, az életművében jól tetten érhető az igazságügyi tudományok bimbózása. Ismeretes, hogy Agatha a szereplőihez többnyire nem valós személyeket vett alapul, mert úgy számára nem elevenedtek meg. Ki kellett találnia őket, mert arra volt szükség, hogy azt tegyék, amit ő akar: mintha bábok volnának. Ha valódi személyek lettek volna, akkor az, hogy a jellemvonásaikat és az észjárásukat ismerte, megnehezítette volna, hogy úgy viselkedjenek, ahogyan az a cselekményhez kellett. Önéletírásában említi is, hogy „Elhatároztam, nem fogok valóságos emberekkel vesződni – az ember találjon ki és alkosson szereplőket saját magának”.2 Erről tehát így határozott, ugyanakkor mindig is a való életből vett történetek és kihallgatott párbeszédek inspirálták. „Gazdag képzelőerejének tápot adtak a valós bűnügyekről szóló újsághírek. A cselekményeihez az inspirációt a szinte mindennapos, szörnyű bűnesetek – emberölések, vandalizmus, rablások és erőszakos támadások – szolgáltatták.”3 Jól látható ez a könyveiben: a hírhedt, 1888-as Hasfelmetsző Jack-esetre többször is utalnak Az ABC-gyilkosságokban, A Bertram Szálló cselekményét pedig részben az 1963-as nagy vonatrablás inspirálta (a könyv mindössze két évvel az eset után, 1965-ben jelent meg).

Az életműben többször is utal közismert bűnügyekre: Edith Thompsonra, dr. Crippenre, a fürdőkádba fojtott feleségekre, és Lizzie Borden esetére, de kevésbé ismertekre is, mint például a brightoni darabolós gyilkosságokra és a hayi mérgezőre. A művészet tehát a valóságot tükrözi, ugyanakkor – ami szörnyű! – a valóság is képes a művészetet másolni, és éppen ez történt, amikor az 1970-es évektől egész sor, az ábécé betűi szerinti gyilkosság történt, hasonló az Agatha-féle, kitalált ABC-gyilkosságokhoz. Először a New York állambeli Rochesterben erőszakoltak meg és fojtottak meg három bakfist 1971 és 1973 között. Mindegyik lánynak ugyanolyan betűvel kezdődött a kereszt- és a vezetékneve is, és a holttestüket olyan helységben találták meg, melynek neve szintén ugyanazzal a betűvel kezdődött. Borzasztó tükre ez a Christie-regénybeli gyilkos módszerének, aki Alice Aschert Andoverben ölte meg, Betty Barnardot Bexhillben, Carmichael Clarke-ot pedig Churstonban. A valós, rochesteri áldozatok közül Carmen Colon testét Churchville-ben, Michelle Maenza testét Macedonban, Wanda Walkowiczét pedig Websterben találták meg.

Ezt követően 1977-ben és 1978-ban, majd 1993-ban és 1994-ben az Államok túlsó partján, Kaliforniában is megöltek olyanokat, akiknek azonos betűvel kezdődött a vezeték- és a keresztneve. Itt az áldozatok felnőtt nők voltak, állítólag prostituáltak: Carmen Colon (döbbenetes véletlen, hogy pontosan úgy hívták őt is, mint az egyik korábbi gyereklány áldozatot), Pamela Parsons, Roxene Roggasch és Tracy Tofoya.

2011-ben végül letartóztattak egy Joseph Naso nevű embert ezekért a kaliforniai bűntényekért. A New Yorkba való férfi fotósként dolgozott, aki évtizedeken át ingázott a keleti és a nyugati part között. 2013-ban halálra ítélték a nyugati parton elkövetett gyilkosságokért. A DNS-teszt nem igazolta, hogy köze lett volna a rochesteri ABC-gyilkosságokhoz, így hát azok az esetek hivatalosan felderítetlenek maradtak.

Dél-Afrikában is történt egy gyilkosságsorozat 1994 és 1995 között, amit ABC-gyilkosságoknak neveztek: az elkövető Moses Sithole volt. A viszonylag rövid idő alatt Sithole 38 gyilkosságot követett el gyors egymásutánban: kezdte Atteridgeville-ben, folytatta Boksburgben, és Clevelandben fejezte be.

Természetesen nem bizonyítja semmi, hogy ezekre a gyilkosságokra Agatha művei bármilyen hatással lettek volna; igaz, a sorozatos gyilkosságok néhol emlékeztetnek Christie cselekményszövésére, de semelyik elkövető nem nevezte meg Agathát mint ötletadót. Az azonban jól látszik, hogy a való élet még a kitalált krimiket is képes túlszárnyalni, s ha valaki netán úgy ítélne Christie írásairól, hogy ezek túlzó, és a valóságtól elrugaszkodott történetek, az vessen egy pillantást a megtörtént bűnügyekre… És miért is ne? Idézzük fel, mit mondott Poirot A titokzatos Kék Vonatban Katherine Greynek: „Az irodalom a valóságból táplálkozik.”

Voltak viszont olyan bűnözők is, sajnos, akik bevallottan Christie könyveiből merítették az ötletet a bűncselekményeikhez.

2009-ben Kazvin városában működött az első női sorozatgyilkos Iránban: a 32 éves Mahin Quadiri. Ő nem titkolta, hogy Agatha Christie művei inspirálták, amelyeket akkor olvasott, miután lefordították őket újperzsa nyelvre. Öt idősebb nőt ölt meg: begyógyszerezte, majd megfojtotta őket, és elvitte a pénzüket és az ékszereiket. Egy Robin Tait-újságcikk4 szerint „Mahin a vallomásában azt mondta, hogy átvett dolgokat Agatha Christie könyveiből, és igyekezett, hogy ne hagyjon maga után semmi nyomot”.

Agatha nyilván nem tehet erről, hiszen soha nem írt senkiről, aki így, irodalmi forrás alapján gyilkolt volna; viszont ha egy ember szívében ott a gyilkolási szándék, azt előbb-utóbb végre is fogja hajtani, tekintet nélkül arra, hogy mi volt az inspirációja. Erre maga Christie is utal a Nyaraló gyilkosokban, amikor a Prédikátor könyvéből a 9.3.-as verset idézi: „az ember fiainak szíve is teljes gonoszsággal, és elméjökben minden bolondság van, a míg élnek.” Még szerencse, hogy az igazságügyi tudományok segítségével ki tudjuk nyomozni a gonoszság mibenlétét.

Agatha könyveit olvasva mindig elámulok azon, hogy mennyire akkurátus, amikor a bűnügyek technikai és tudományos részleteiről ír. Persze ez nem is meglepő, ha mérlegeljük, mit mondott róla Richard Attenborough, aki már Az egérfogó első, 1952-es előadásában szerepelt, és később a Mert többen nincsenek 1974-es filmváltozatában is: „gondosan ügyelt, hogy soha semmiben ne legyen hiba”.5 Ők ketten negyven éven át ismerték egymást, így hát Attenborough megjegyzése értékes tanúság Christie jelleméről. Noha Christie beismerte, hogy keveset tudott a gyilkosság elkövetésére alkalmas eszközökről (kivéve a mérgeket), alaposan utánanézett mindennek, s így a történeteit hitelesnek érezzük. A férje, Max azt mesélte, hogy Agatha nem sajnálta a fáradságot, ha utána kellett néznie a felhasznált tényeknek. Szakértőkkel konzultált a rendőrségi protokollról, a büntetőjogról és a bírósági eljárásról. Talán érezte, hogy muszáj nagyon alaposnak lennie, ha nem akar bírálatokkal szembenézni. Beszédes az, amit a Poirot-történetekben gyakran felbukkanó Mrs. Ariadne Oliver, Agatha krimiíró alteregója mond a viszonylag kései, az 1950-es években megjelent Mrs. McGinty meghaltban: „Azt hiszem, akadnak emberek, akik csak azért olvasnak könyveket, hogy hibát találjanak bennük.” Cathy Cook, a The Agatha Christie Miscellany szerzője föl is jegyzett egy ilyen esetet:

Amikor egy ügyvéd levélben megvádolta, hogy nincs tisztában az örökösödésre vonatkozó törvényekkel, Agatha a válaszlevelében rámutatott, hogy az ügyvéd az, akinek elavult a tudása, mert törvénymódosítás történt, és az az érvényes, ami Agatha írásában szerepelt. Ez nagy elégtétel volt…

Agatha írásaiból az is kitűnik, hogy tudta, milyen hatással lesznek a történetei – és általában a detektívtörténetek – a laikusok bűnügyekről meglévő tudására. Ablakot nyitott a nyomozást elősegítő, formálódó tudományra a nagyközönség számára, és annak köszönhetően, hogy bűnügyekről írt, az olvasók ízelítőt kaphattak az addig csak a rendőri körök számára fenntartott tudásból.

Az „Asztarté szentélye” című novellában például a dr. Pender nevű szereplő sajnálatát fejezi ki amiatt, hogy ő meg egy ismerőse fedél alá vitték a holttestet a tetthelyről. Bocsánatkérően mondja: „Ma már persze okosabbak lennénk… tekintettel a rengeteg krimire, ami elárasztotta a piacot. Manapság már minden hátulgombolós tudja, hogy a holttestet nem szabad elmozdítani onnan, ahol megtalálták.”

Általában ha Agatha történeteire gondolunk, hullák jutnak az eszünkbe. Egy nő a könyvtárszoba perzsaszőnyegén, kinek halotthalvány, hideg ujjai görcsbe merevednek, mellette a kiürített pezsgőspohár, és miközben szeme lassan lecsukódik, az ajka kékre színeződik. Vagy egy férfitestet látunk ráborulva a mahagóni íróasztalra, amelynek itatósáról lassan szétterül a vérfolt, s a férfi hátából ezüsttőr markolata áll ki, amelyen megcsillan a kandallótűz fénye. Mindkét kép egy-egy rejtvény, melyeket csak úgy lehet megoldani, ha bevetjük a nyomozati módszereket, és begyűjtjük a tett helyszínén talált nyomokat.

Agatháról azt szokták mondani, hogy „utálta az erőszakot”,6 s hogy nem kedvelte azt a fajta krimiirodalmat, amelyben túlteng az erőszak és a brutalitás. Ez a magyarázata, hogy indokolatlanul soha nem írta le részletesen a gyilkosságok áldozatait. Magánemberként úgy vélte, nem is tudna megnézni „egy rettenetesen szétroncsolt holttestet”,7 és a regényeiben is ritka, hogy véres valójában írjon le egy hullát. Ami persze nem azt jelenti, hogy ne tudta volna megírni ezt is, sem azt, hogy soha nem tett ilyet. Az önéletírásában nagyon is tényszerűen ír azokról a borzasztó dolgokról, amelyeket önkéntes ápolónőként tapasztalt meg, azt például, hogy segített egy újdonsült ápolónőnek levinni egy amputált lábat a kazánba, s feltakarítani az utána maradt vért és gennyet. A Laura Thompson-féle hivatalos Christie-életrajz ezt még ki is egészíti Agatha naplóinak anyagából. Miután leírta az amputációt és az amputált lábat, Laura idézte Agathát, miszerint „nekem kellett utána felmosnom, és én magam dobtam aztán az égetőkemencébe”.8

Írásaiban az, hogy szándékosan kerüli a durva részleteket, még a javára is válik, hiszen amikor az áldozatnak csak a legfeltűnőbb sérüléseit említi, a többit pedig az olvasó képzeletére bízza, az sokszor még rosszabb… A Temetni veszélyesben az egyik szereplőt brutálisan ölik meg, baltával, és az arcán lévő sérülések miatt majdnem nem is lehet őt azonosítani. A Holttest a könyvtárszobában története során egy fiatal női áldozat holtteste a gyilkosság után a felismerhetetlenségig összeég, A fogorvos széke lapjain pedig Agatha utal rá, hogy milyen felismerhetetlen lesz egy holttest az erőszakos halál után, ha a természetes bomlás lesz rajta úrrá. Magunktól is kitaláljuk ezeknek a szörnyű bűncselekményeknek a hatását, és nem kell hogy részletezzék nekünk: így is lehet tőle lidércnyomásunk.

Agathánál a nyomozás gyakran egy anekdotából indul ki, amit egy tanú mesél el, és több gyilkosságát is úgy oldja meg a regénybeli nyomozó, hogy nem is látja a holttestet. A nyomozó sokszor csak az áldozat megölése után napokkal, hónapokkal vagy akár évekkel később lép be a történetbe, és visszamenőleg oldja meg az esetet úgy, hogy a hullával nem is találkozik: ez a tipikus „nyomozás a karosszékből”. De van olyan is, hogy a bűntény helyszínén szemrevételezi a tetemet. Állítólag Christie volt az első, aki a „bűntény helyszíne” kifejezést használta (az 1923-as megjelenésű Gyilkosság a golfpályánban, ahol a kifejezés fejezetcímként is szerepel). De ennél is lényegesebb az, hogy előrevetítette a ma már „helyszínelőkészletként” vagy „helyszínelő felszerelésként” ismert csomag szükségességét, melyet ma már annyira adottnak veszünk, mintha mindig is létezett volna. Pedig nem. A valóságban a detektívirodalom aranykorában élt kiváló patológusnak, Sir Bernard Spilsburynek tűnt az fel, hogy a rendőröknek még a legszörnyűbb gyilkosságok helyszínén sem állt rendelkezésére semmilyen szükséges védőfelszerelés. Puszta kézzel piszkálták ki az emberi szöveteket az utcakövek réseiből, és a kiömlött vért a saját vászon zsebkendőjükkel törölték fel. Az eszközöket (mint a borítékok, csipeszek, tárolóedények és kesztyűk), melyek a bizonyítékok begyűjtéséhez és ahhoz szükségesek, hogy ne szennyeződjenek sem a rendőrök, sem a tetthely, gyakran rögtönzött megoldásokkal váltották ki, mert ezek nem álltak rendelkezésre. Egészen 1924-ig, a döbbenetes Emily Kaye-gyilkosságig (mely „a crumblesi gyilkosság” néven lett ismert) nem is történt ebben változás. Egy kavicsos sussexi tengerpartszakasznak volt Crumbles a neve, és ott sajnos akkoriban két gyilkosság is történt. Az első 1920-ban, amikor is egy nehéz bottal két férfi agyonütötte a csupán tizenhét éves Iris Munroe-t, hogy kirabolják.

A második eset négy évvel később még rémesebb volt: a terhes Kaye lányt nős szeretője, Patrick Mahon gyilkolta meg, majd feldarabolta. Az eset azért lett különösen ismert, mert Emily Kaye testrészeit Mahon egy ládában tartotta a tengerparti nyaralójukban, és volt gyomra hozzá, hogy a hosszú húsvéti hétvégére odahívjon egy másik nőt, Ethel Duncant… mialatt a holttest darabjai a másik szobában oszladoztak. Az 1939-es Gyilkolni könnyűben, amely az én könyvem címének is az alapja, Christie is utal erre a gyilkosságra, bár ő Castor-ügynek nevezi: „Nyilván emlékszik a Castor-ügyre, uram. Tudja, ő volt az az ember, aki kitűzködte annak a szegény lánynak a testrészeit a tengerparti háza falára…”

Ennek a szörnyű helyszínnek köszönhető, hogy Spilsbury bevezette az úgynevezett „gyilkossági készletet”, amelyből aztán kifejlődött a mindenkori helyszínelőkészlet, benne a mára már közismert eszközökkel: kesztyűkkel, zacskókkal a bizonyítékok számára, csipeszekkel, kémcsövekkel stb. Meglepő ennek fényében, hogy Hercule Poirot-nak már az Emily Kaye-gyilkosság előtt négy évvel megjelent A titokzatos stylesi esetben saját helyszínelőkészlete van! „Fiolákba” és „kis borítékokba” gyűjti a bizonyítékokat, és azt mondja: „Leteszem a kis táskámat, amíg nincs rá szükségem”, amiből kiviláglik, hogy a speciális célra saját eszközei vannak. Akkoriban ez még merőben újszerű volt.

Noha a tetthely igencsak fontos lehet, a nyomozásnak a helyszínelésen túl más aspektusai is vannak. Az Éjféltájtban szereplő ügyvéd és bűnügyi szakértő, Frederick Treves sajnálattal említi, hogy a detektívregények mindig a gyilkossággal kezdődnek, pedig az szerinte a történetnek inkább a vége, és nem az eleje:

„A történet már jóval előbb elkezdődik… Mindazon okokkal és eseményekkel, melyek egyszer csak bizonyos embereket… összehoznak… Minden egyfelé tart… Nulla óra. Igen, mind nulla óra felé tartanak.”

Ennek a könyvnek a felépítésében én ennek az idézett résznek a szellemében igyekeztem eljárni, ami a nyomozás során felhasznált bizonyítékokat illeti. Egy gyilkosság áldozatának történetét ugyanis valóban a tetthelyen vagy tetthelyeken kezdjük el felgöngyölíteni, és minden egyes bizonyíték a holttest felé mutat – mondhatni: nulla óra felé. Úgy fogok eljárni én is, akár a nyomozó, aki akkor jelenik meg a tetthelyen, amikor a holttestet már elszállították a hullaházba; elkezdem majd elemezni az „okokat és eseményeket”, képletesen szólva, a helyszínen: lábnyomokat vizsgálok majd, ott hagyott papírfecniket és kilőtt golyókat. Csak ezt követően fogom szemügyre venni a testet: a sebek formáját, hogy van-e mérgezésre utaló jel, és más dolgokat, melyekre a boncolás során derül fény. Ezután jön majd nyomozásunk végkifejlete, a finálé, a könyv záró fejezete: a Nulla óra, melyben minden korábbi nyomozási eredményünket, az összes szálat egyetlen, csinos csomóval kötjük el.

1. fejezet Ujjlenyomatok

…valami kellemetlen érzésem támadt, hogy a baljóslatú vénasszony tényleg látott valamit a kezemben. Jól megnéztem én is a tenyerem. Mit láthat bárki is az ember tenyerében?

Örök éj

Ha tíz fekete, maszatos, ovális nyomatot látunk négyszögletes, fehér lapokon, bűnelkövetők ujjbegyeinek festékes lenyomatát, akkor maga a bűnüldözés története néz velünk szembe. Egyedi vonalaival, görbéivel az ujjlenyomat világszerte szimbóluma lett a bűnözésnek. Számtalan játékfilm, dokumentumfilm, játék és podcast használta fel az ujjlenyomatot mint a bűnözés és a bűnüldözés képi megjelenítését. Egy ujjlenyomat képe annyira jellegzetes és egyedi, hogy már önmagában is egész történetet mond el, amihez nem kell magyarázatot fűzni. Ha egy bűntett helyszínén ujjlenyomatot találnak, az egész biztosan azt jelenti, hogy annak a gazdája ott járt. Hercule Poirot is ezzel szorongatja meg a tagadni próbáló gyanúsítottat Agatha Christie első regényében, A titokzatos stylesi esetben: „Akkor mivel magyarázza, hogy felismerhető ujjlenyomatot hagyott rajta?” Ha valaki ugyanis nem volt jelen egy tetthelyen, akkor az ott található berendezési tárgyon nem hagyhatott ujjlenyomatot – hacsak az ujját el nem távolították a kezéről, mely esetben csak az ujja volt ott jelen!

Mivel az ujjlenyomat ilyen jól használható azonosításra, ráadásul viszonylag könnyen lehet rögzíteni és elvinni a tetthelyről, a detektívregények is gyakran használják. Akár a többi szerző, Agatha Christie is sokszor alkalmazta különféle ötletes módokon: életművében hol véletlenül, hol szándékosan hagyják ott az ujjnyomot, néhol üvegfelületen marad ott, néhol pedig egy lapot odaadva szerzik meg valakitől. Tisztában volt a fontosságával, és többször emlegeti az ujjnyomot életművében, mint bármilyen egyéb helyszíni nyomot. Mivel a Scotland Yard ujjlenyomatrészlege 1901-ben létesült, Agathának erről a forradalmian új technikáról mindössze tizenöt-húsz évnyi információ állt a rendelkezésére, amikor 1916-ban elkezdte írni A titokzatos stylesi esetet. Meg is lepődhetünk, hogy milyen sok, ujjlenyomatokra vonatkozó részlettel szolgál ebben az első könyvében. Ne feledjük: akkoriban még híre-hamva sem volt a helyszínelős tévésorozatoknak, és az emberek nem voltak úgy tisztában a rendőrségi eljárásokkal, mint ma. Feltételezhető, hogy első könyve megjelenése előtt Christie az újságokban már olvasott a témáról, sőt talán utána is nézett az új információknak.

Tulajdonképpen leginkább a krimiirodalom volt, amelyen keresztül a nagyközönség megismerte ezt a fajta szakmai tudást, és Agatha is falta Conan Doyle detektívtörténeteit, szóval sok információval szolgálhatott neki Sherlock Holmes. De más műfajú könyvekben is szerepeltek már ujjlenyomatok, például Mark Twainnek a Puddingfejű Wilson és az Élet a Mississippin című műveiben. A krimi aranykorának szerzői főleg az újságokból tájékozódtak a tudományos tényekről, később pedig esetleg az olyan szakkönyvekből, mint az először 1935-ben kiadott Modern Criminal Investigation. Az átlag azonban tipikusan nem ilyen szakmunkákból szerezte az értesüléseit.

Nagyon is érdekes tehát, hogy Arthur Conan Doyle tagja volt egy klubnak, a Crimes Clubnak, mely 1903-ban alakult meg, s a leírása szerint „férfiak kisebb csoportja” volt, „kiket a gyilkosságok iránti érdeklődés köt össze”. A bűntények iránt érdeklődő tagok – csakis férfiak! – köre a joghoz és az igazságszolgáltatáshoz így vagy úgy kötődő emberekből állt. Célul tűzték ki, hogy alaposabb ismereteket szerezzenek a bűnözés témájában, mert úgy vélték: azt akkoriban teljesen kisajátította a sajtó, és mindig pusztán szenzációként tálalta. A tagok közt voltak írók és jogászok is, ügyészi jogkörű halottkémek, illetve sebészek, és szigorúan zárt körű gyűléseikre gyakran hívtak vendégelőadókat, mint például a kiváló Bernard Spilsburyt, akiről már szóltunk. Christie-re is igen inspirálóan hatottak a közismert patológus esetei, aki kitalálta a „helyszínelőkészletet”, melyet Agatha előbb megemlített, mintsem hogy bevezették volna. A zárt körű Crimes Club évente több alkalommal hívta össze a tagokat (és hívja ma is, bár már más a klub neve) „vacsorára és bűntényekre”… és büszkén mondhatom: abban a megtiszteltetésben van részem, hogy én is tag lehetek, mert ma már nem csak férfiakat vesznek be.

Kissé később, 1930-ban alakult a másik társaság, a Detection Club (amelyben a tagjelölteknek egy Eric nevű koponyára kellett fölesküdniük), és ez kezdettől felvett nőket és férfiakat is – de minden tag detektívtörténetek írója volt. A klubot a Conan Doyle-féle Crimes Club mintájára, Anthony Berkeley ötlete nyomán alapították meg, és legelső elnöke G. K. Chesterton volt, aki a nyomozó pap, Brown atya történeteit vetette papírra. Szokták mondani Agatha Christie-ről, hogy a Detection Club alapító tagjai között volt, mert jelen lehetett Berkeley korábbi, szűk körű vacsoráin, melyek 1928 körül kezdődtek, és csupa krimiírót hívott meg rájuk. Itt vetődött föl az ötlet, hogy alakítsanak rendes klubot, szabályokkal, gyűlésekkel és a tagok számára szavazati joggal. Christie rendszeresen eljárt a társaságba, és egyre aktívabb tagja lett, miután két évvel korábban a házassága sajnálatosan véget ért. (A klub jelenlegi elnöke, Martin Edwards egy teljes könyvet szentelt az érdekes társaság létrejöttének The Golden Age of Murder címen, amit melegen ajánlok olvasásra.) Miután Agatha világszerte a legnépszerűbb krimiíró lett, 1957-től ő töltötte be a klub elnöki tisztét 1976-ban bekövetkezett haláláig, bár volt mellette egy társelnök, ugyanis Christie visszahúzódó természete miatt nem akart sok nyilvános szereplést vállalni. Elnöksége idején némi munkamegosztással többen is segítettek ellátni a feladatokat. Szórakoztató belegondolni, hogy mivel a klubtagságot csak az kaphatta meg, aki az esküje közben Ericre, a koponyára tette a kezét, vajon hány illusztris személy ujjlenyomatát őrizheti Eric!

Ebben a klubban Christie nyilván hasonló témákat beszélt meg írótársaival, mint korábban a Crimes Clubban Conan Doyle a maga kollégáival (beleértve az ujjlenyomatok szakszerű használatát az írásokban). Berkeley ugyanis időről időre meghívóleveleket küldött más krimiíróknak, hogy csatlakozzanak a klubhoz, s ezekben az állt, hogy rendszeres időközönként vacsorázzanak együtt „abból a célból, hogy megbeszélhessük egymással a hivatásunkat érintő témákat”.1 Később aztán, 1936-ban a Detection Club hét tagja kiadott egy átfogó és alapos kutatással megtámogatott esszégyűjteményt valós gyilkossági esetekről The Anatomy of Murder címen. Ennek 2014-es újrakiadásához írt előszavában Martin Edwards, aki a klub levéltárosa is, azt írja, hogy „a Detection Club gyűlésein rendszeresen kitárgyalták a valódi gyilkosságokat”,2 ami arra utal, hogy Christie és a kortársai innen is meríthettek inspirációt. Ó, bárcsak légy képében ott lehettem volna a falon a klub aranykorában…!

Itt mindenesetre le kell szögeznünk, hogy a Detection Club nagyon sokat jelentett Agatha írói pályafutásában, mert tapasztalatcserét folytathatott más krimiszerzőkkel mind a bűnügyekről, mind az írásról, és a pályakezdés után továbbléphetett a hivatásában. A klubban egymáson próbálták ki az ötleteiket, szakmai versengés bontakozott ki, de írtak együtt is könyveket, és együttműködtek rádióműsorok készítésében, s ezzel pénzt kerestek a klub fenntartására, hiszen a pazar lakomákat és ceremóniákat ki kellett fizetni. Agathának ez nemcsak szakmailag jött jól, hanem emberileg is, mert egy ilyen visszahúzódó és kissé félénk személyiségnek, mint ő, az volt az öröm, ha egyszerűen csak önmaga lehet, barátok között.

Elképesztő belegondolni, hogy az ujjbegyeken lévő, igen differenciált barázdák egyszerűen azért jöttek létre, hogy egyes emlősök a súrlódás segítségét vehessék igénybe a sima felületeknél, amelyek különben kicsúsznának az ujjaik közül. Ennek a fő célnak pusztán mellékterméke a létrejött mintázat, amelyből a létező legjobb személyazonosító eszköz lett.

Az ujjbegyek rajzolata már nagyon hamar kialakul a méhben lévő magzaton. Nagyjából a 10. terhességi héttől a 17. hétig formálódnak az ujjlenyomatok, melyek aztán változatlanok maradnak a születendő gyermek élete végéig. Ez alól csak akkor van kivétel, ha az ujjbegyek szövetei mélységükben károsodnak – például égés vagy hegesedés miatt –, mert ez természetellenesen megváltoztathatja az ujjak lenyomatát. Az ujjlenyomatok tehát korán, a születés előtt kialakulnak, de sokáig megmaradnak a halál után is, a test bomlása során, így sokszor még olyasvalakit is azonosítani lehet általuk, aki több évvel korábban halt meg.

Az ujjlenyomatoknak ez a tartós mivolta tesz lehetővé egy olyan eljárást, amelynek során ujjlenyomat nyerhető egy már oszlásban lévő testről. „Kesztyűkészítésnek” is szokták nevezni ezt az első pillantásra rémes eljárást, melyet vagy boncmester, vagy helyszínelő technikus tud elvégezni: leválasztja az ujjak vagy a teljes kéz bőrét, és ráilleszti a saját, gumikesztyűs kezére, mint egy második kesztyűt, és így tud ujjlenyomatot venni az ujjbegyekről.

Agatha Christie második kiadott regényében, A titokzatos ellenfélben, mely meglepő módon egy thriller, a kommunista csoport vezetője így szól egyik követőjéhez: „A tett során mindenesetre egy ismert betörő ujjlenyomataival ellátott kesztyűt fog viselni”, nyilván azért, hogy hamis ujjlenyomatokat hagyjanak a helyszínen. Agatha ugyan nem tér ki rá, hogy hogyan készül egy ilyen kesztyű, de nem kizárt, hogy egy halott lefejtett kézbőrére gondolt. És ez különös, mert jóslatszerű: ezt a könyvet az 1920-as évek elején írta, pedig a fenti eljárást, melyet a Buenos Aires-i rendőrség használt először, csak egy 1936-os ujjlenyomat-konferencián mutatták be. Az erről szóló előadásban a holttestről lefejtett bőrdarabokat kedvesen „bőrgyűszűknek” titulálták. „Az operátor ezeket a »bőrgyűszűket« a saját ujjaira húzza, melyeket gumikesztyűvel óv. Aztán pedig az operátor úgy jár el, mintha ő maga adna ujjlenyomatot” – szól az előadás szövege.3

Az oszlásnak indult holttestek esetében az arcfelismerés sokszor teljesen lehetetlen, ezért kulcsfontosságú egy holttest azonosításában a kesztyűkészítős módszer, hiszen segítségével ugyanolyan ujjlenyomatokat nyerhetünk, mint az áldozat életében lehetett volna. Különösen akkor hasznos, amikor az oszlási folyamat kiszáradással jár, amitől az ujjak összeasznak, rugalmatlanná és ráncossá válnak – akár a kiszáradt szalámivégek. Ilyenkor víz és ruhaöblítő keverékét alkalmazzuk: ezt a trükköt sok szakember ismeri, de rendőrségi körökben igen ritkán beszélnek róla. S ha most még azt is elárulom, hogy a laborban sima mosószert is használunk, amikor lágy szöveteket választunk le a csontokról, akkor lehet, hogy az olvasó egész más szemmel fog nézni otthon a következő adag mosásra!

Tartalom

Bevezetés. A tetthely

1. Ujjlenyomatok

2. Kis méretű nyomok

3. Igazságügyi ballisztika (tűzfegyverek)

4. Írásos dokumentumok és kézírás

5. Lenyomatok, és fegyverektől származó sebesülések

6. Vérnyomok vizsgálata

7. Boncolás

8. Igazságügyi toxikológia

Befejezés. Nulla óra

1. Függelék

2. Függelék

Jegyzetek

Agatha Christie majdnem minden műve

A könyv fotóinak forrásai

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Katona Ágnes

A szöveget gondozta Balázs Piroska

A borítót az eredeti alapján készítette Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 381 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Poiret One – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License