Családomnak

PROLÓGUS

Adelaide Hills, Dél-Ausztrália, 1959. újév napja

És természetesen lesz egy kis összejövetel az új esztendő tiszteletére. Semmi nagyszabású, csak a szűk család, de Thomas attól még meg akarta adni a módját. Elképzelhetetlen lett volna, hogy ne így tegyenek: Turnerék híresek voltak a hagyományokhoz való ragaszkodásukról, és így, hogy Nora és Richard is itt vannak Sydney-ből, végképp nem fognak kímélni sem időt, sem pénzt, sem fáradságot.

Isabel úgy döntött, idén a kertnek egy másik részében fognak teríteni. Általában a nagy diófa alatt szokták a vendégségeket tartani, a pázsittal borított kert keleti felén, de ma valami megmagyarázhatatlanul vonzotta a Mr. Wentworth cédrusfája által leárnyékolt gyepfelülethez. Ott vágott keresztül, amikor reggel friss virágot szedett az asztalra, és szíven ütötte a nyugat felé, a hegyekre nyíló pompás kilátás. Ez az, mondta magában. Itt tökéletes lesz. A gondolat érkezése és az azt követő eltökélt tettrekészség mámorító érzés volt.

Az asszony emlékeztette magát, hogy ez is az újévi fogadalmai közé tartozik – hogy új szemmel és új elvárásokkal tekint az 1959-es esztendő elébe –, bár megszólalt benne egy halk belső hang, mely azt kérdezte, vajon nem a férjét kínozza-e szándékosan a váratlan változtatással. Mióta felfedezték a barnás, szépiaárnyalatú fotográfiát, melyen Mr. Wentworth és hozzá hasonlóan szakállas, Viktória korabeli cimborái láthatók elegáns fa karosszékekben esztétikus beállításban a keleti gyepszőnyegen, Thomas meg volt győződve róla, hogy vendéglátásra a kertnek ez a része minden tekintetben a legmegfelelőbb hely.

Isabel nem emlékezett, hogy pontosan mikor kezdte bűnös örömét lelni a férje két szemöldöke között olykor megjelenő függőleges ránc előidézésében.

Egy széllökés kis híján kitépte a kezéből a zászlófüzér végét, mire megkapaszkodott a falétra legfelső fokában. Reggel maga cipelte le a létrát a kerti sufniból, és mi tagadás, még élvezte is a küszködést. Ahogy először felhágott a létra tetejére, eszébe jutott egy gyerekkori emlék – egy kirándulás Hampstead Heath-be a szüleivel, ahol felmászott az egyik óriási mamutfenyőre, és kinézett déli irányba, London felé.

– Látom a Szent Pál-katedrálist! – kiáltott le a szüleinek, amikor a füstködön át észrevette az ismerős kupolát.

– Kapaszkodj! – kiabált vissza az édesapja.

Addig a pillanatig Isabelnek eszébe sem jutott volna nem kapaszkodni, de akkor hirtelen elfogta a vágy, hogy elengedje az ágat. Az érzéstől a lélegzete is elállt.

Egyszerre egy csapat rózsás kakadu rebbent fel a legterebélyesebb banksiafa tetejéről, rózsaszín és szürke tollak kavalkádja, és Isabel megdermedt. Valaki van ott. Világéletében jól fejlett volt a veszélyérzete.

– Biztosan rossz a lelkiismereted – mondta neki Thomas még odaát Londonban, amikor még szerelmesek voltak egymásba, nem sokkal azután, hogy megismerkedtek.

– Ugyan, ez butaság – felelte Isabel. – Egyszerűen csak szokatlanul érzékeny vagyok.

Isabel mozdulatlanul állt a létra tetején, és fülelt.

– Gyerünk már! – súgta valaki színpadias hangon. – Igyekezz, öld meg a bottal!

– Nem tudom!

– De igen, tudod! Muszáj, esküt tettél, emlékezz!

Ó, csak a gyerekek azok, Matilda és John. Meg kellett volna könnyebbülnie. De csendben maradt, hogy ne árulja el magát.

– Törd ki a nyakát, intézd már el! – Ez Evie volt, a legkisebb, kilencéves.

– Nem tudom!

– Ne már, John! – szólt rá Matilda, a tizennégy éves, aki rohamléptekkel száguldott a huszonnégy felé. – Add ide! Ne szerencsétlenkedj már!

Isabel felismerte a játékot. Évek óta számtalanszor játszották a Kígyóvadászatot. Eredetileg egy könyv ihlette a játékot, egy versantológia vadontémájú versekkel, melyet Nora küldött ajándékba a gyerekeknek. Isabel többször is felolvasta nekik, és a gyerekei nagyon szerették. Ahogy az itteni történetek nagy része, a könyv is a veszélyekre figyelmeztetett. Úgy festett, a világnak ezen a pontján egy egész halom dologtól retteghet az ember: kígyótól, naplementétől, zivatartól és szárazságtól, terhességtől, láztól, bozóttűztől, áradástól, megvadult bikáktól, varjaktól, sasoktól, idegenektől – rosszarcú csavargóktól, akik gyilkos ösztönökkel a lelkükben bukkannak elő a bozótból.

Isabel olykor-olykor már a halálos veszedelmek hosszú sorának puszta gondolatára is elgyengült, de a gyerekei igazi stramm kis ausztrálok voltak, imádták az ilyen történeteket, és élvezték a játékot; ez volt az egyik olyan elfoglaltság, amelyben mindannyian hajlandóak voltak részt venni eltérő életkoruk és érdeklődésük dacára.

– Megvan!

– Bravó!

Hangos kacagás.

– Na, gyerünk tovább!

Isabel imádta, amikor fültanúja volt a gyerekei vidám és féktelen hancúrozásának, de most lélegzet-visszafojtva remélte, hogy valahol másutt folytatják a játékot. Néha – bár ezt hangosan sosem merte volna kimondani – Isabel azon kapta magát, hogy elábrándozik, milyen lenne, ha valahogy egyszerre eltüntethetné őket. Csak egy rövid időre, természetesen, hisz különben borzasztóan hiányoznának neki. Mondjuk egy órára, esetleg egy napra – de legfeljebb egy hétre. Csak annyi időre, hogy legyen ideje egy kicsit gondolkodni. Sosem jutott rá ideje, legalábbis annyi nem, hogy egy gondolatot végigvigyen a logikus végkövetkeztetésig.

Ha bármikor megemlített valami ilyesmit, Thomas úgy nézett rá, mintha megbolondult volna. A férjének elég határozott elképzelései voltak az anyaságról. És arról is, hogy milyennek kell lennie egy feleségnek. Ausztráliában pedig a férjek szemlátomást gyakran magukra hagyták a feleségüket, hogy az asszony egyedül bánjon el kígyókkal, tűzvésszel és vad kutyákkal. A témába belemerülve Thomas szeme a messzeségbe révedt, reménytelenül szentimentális, romantikus lélek volt, rajongott a hazája régi szokásaiért. Szerette telepes feleségként elképzelni Isabelt, aki bátran megküzd a nehézségekkel, és melegen tartja a házi tűzhelyet, míg férje a világot járva jól szórakozik.

A gondolat valamikor régen jópofának tűnt. Főleg, amikor Isabel még azt hitte, Thomas csak viccel. De abban igaza volt a férjének, hogy ő is beleegyezett Thomas nagyszabású tervébe – kapva kapott a lehetőségen, hogy végre történhet valami változás az életében, valami más. A háború hosszú volt, és kegyetlen, és London nyomorúságos és elszürkült hely lett, mire véget ért. Isabel egyszerűen belefáradt. És Thomasnak abban is igaza volt, hogy az életük egyáltalán nem hasonlít a régi telepesekére. Hisz van a házban telefon, elektromos áram és minden ajtón zár.

Csakhogy ez nem jelentette azt, hogy Isabel néha nem érezte magát egyedül a sötétben este, miután a gyerekek lefeküdtek. Újabban már az olvasást is, mely mindig vigaszt nyújtott neki, kezdte túlságosan magányos tevékenységként felfogni.

Anélkül, hogy elengedte volna a létrát, Isabel a nyakát nyújtogatva próbált meggyőződni róla, hogy a zászlófüzér elég magasra került-e ahhoz, hogy elférjen alatta az asztal. A feladat bonyolultabbnak bizonyult, mint amire számított. Amikor Henrik csinálta, az egész olyan könnyűnek tűnt. Megkérhette volna – meg kellett volna kérnie, hogy csinálja meg, mielőtt tegnap befejezte a munkát. Nem jeleztek előre esőt, a girland nyugodtan kint lóghatott volna egész éjszaka. De képtelen volt rá. Megváltozott közöttük a viszony, mióta akkor délután az asszony összefutott vele az irodában, amikor Thomas Sydney-ben volt, és a férfi későig dolgozott. Azóta zavarban volt, ha egyszerűbb feladatokra kellett megkérnie, kiszolgáltatottnak érezte magát.

Kénytelen lesz maga megcsinálni, és kész. Csakhogy a szél elég bosszantó volt. Még azelőtt gondolta ki, hogy a kert nyugati részében fognak ünnepelni, mielőtt feltámadt a szél, elfeledkezett róla, hogy ez a része a kertnek kevésbé védett. De Isabel világéletében makacs nő volt. Egy bölcs barátja egyszer azt mondta neki, hogy az emberek nem változnak meg a korral, csak öregebbek és szomorúbbak lesznek. Az előbbi ellen nem sokat tehet, gondolta Isabel, de az utóbbinak nem szándékozott megadni magát. Szerencsére természettől fogva pozitív gondolkodású ember volt.

Csak az volt a gond, hogy ezek a szeles napok valamiféle nyugtalanságot is hoztak magukkal. Legalábbis az utóbbi időben. Isabel biztos volt benne, hogy régebben nem érezte meg ennyire az időváltozást. Valamikor, egy másik életben, arról volt híres, hogy kötélből vannak az idegei. Mostanában meg sokszor hirtelen a semmiből rátört a félelem. Az érzés, hogy egymagában áll az élet törékeny színpadán. Ilyenkor segített, ha mélyeket lélegzett. Azon tűnődött, nem kellene-e valami tinktúra vagy gyógytea. Valami, ami elűzi a szorongást, és amitől legalább aludni tud. Eszébe jutott, hogy elmegy orvoshoz, de semmiképpen nem Maud McKendry férjéhez a főutcán. Isten őrizz!

Akárhogy is, Isabel elhatározta, hogy rendbe hozza a dolgokat. Ez volt a másik újévi fogadalma, bár ezt megtartotta magának. Egy évet adott magának, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Emberek függenek tőle, és egyébként is itt az ideje.

Idén betölti a harmincnyolcat. Az már gyakorlatilag negyven. Nagyobb kor, mint amit akár az édesapja, akár az édesanyja megértek. Talán ezért, de az utóbbi időben valósággal elárasztották a gyermekkori emlékei. Mintha mostanra telt volna el elég idő, hogy hátrafordulva világosan lássa őket az idő óceánján keresztül. Alig tudta felidézni magában, hogyan kelt át azon az óceánon.

Nevetséges, hogy egyedül érzi magát. Tizennégy éve él ebben a házban. Nagyobb család veszi körül, mint valaha – te jó ég, a gyerekektől akkor se tudna szabadulni, ha akarna. És mégis, voltak napok, amikor megrémült a saját magányosságától, a mardosó érzéstől, hogy elveszített valamit, aminek már a nevére sem emlékszik, és emiatt reménye sincs, hogy valaha rátalál.

Lejjebb, a kocsifelhajtó kanyarulatában megmozdult valami. Hunyorogva próbálta megállapítani, hogy micsoda. Igen, valaki jön, nem csak képzelődött. Egy idegen? Egy erdei vadász, aki csak belovagol hozzá, mintha Banjo Paterson egyik verséből lépett volna ki?

Amikor meglátta a barna papírba kötött csomagot, rájött, hogy a postás az. Újév napján! Az egyik előnye annak, ha az ember egy kisvárosban lakik, ahol mindenki ismer mindenkit, hogy a szokásos hivatali órákon kívül is hozzáférhetőek az egyes szolgáltatások, de ez még így is különleges! Egészen izgalomba jött, ügyetlenül próbálta megkötözni a zászlófüzér zsinórjának végét, hogy lemászhasson, és még elkapja a kézbesítőt, mielőtt elmegy. Remélte, hogy az a csomag érkezett, amit néhány hete rendelt. A megmentője! Nem is számított rá, hogy ilyen hamar megjön.

Ez nem lehet igaz. A kötél összegabalyodott, és a széltől beakadt a zászlócskák közé. Isabel magában átkozódva küzdött, és közben hátra-hátrasandított a válla fölött, hogy lássa, mit csinál a postás.

Nem akarta, hogy csak ott hagyja a csomagot az ajtó előtt.

Ahogy a látogató felért a felhajtó utolsó kanyarulatába, Isabel rájött, hogy muszáj lesz elengednie a kötelet, ha időben le akar mászni a létráról. Egy pillanatig habozott, majd odakiáltott:

– Hahó! – integetett. – Erre! Itt vagyok!

A férfi meglepetten pillantott fel, és mialatt egy széllökés miatt Isabel még szorosabban megmarkolta a létrát, rájött, hogy tévedett. Mert igaz ugyan, hogy a látogatója csomagot hozott, de nem a postás volt, egyáltalán nem.

1959. december 24.

Később, amikor erről kérdezték, és ez hosszú-hosszú élete során bizony jó párszor megesett, Percy Summers az igazságnak megfelelően mindig azt válaszolta, hogy azt hitte, alszanak. Elég meleg volt hozzá. Nyugat felől egész decemberben érkeztek a forró légáramlatok, átvágtak a sivatagon, és folytatták útjukat dél felé, ahol egyszerűen letáboroztak pont fölöttük, és onnan nem mozdultak. Az emberek minden este reménykedve hallgatták az időjárás-előrejelzést, hátha alábbhagy a forróság, de nem érkezett az enyhülés. A hosszú délutánokon a szomszédok egymás kerítésére támaszkodva fürkészték az aranyló fényt, ahogy a város szélén a vibráló napkorong beleolvad a látóhatár vonalába, és fejüket csóválva szidták a meleget, az átkozott forróságot, és egymástól kérdezgették, választ nem is várva, hogy mikor lesz ennek vége.

A völgyet és a rajta keresztülkanyargó folyót szegélyező lejtőkön némán álltak a magas, karcsú eukaliptuszfák, csíkos törzsük fémesen csillogott. Öregek voltak, már mindent láttak. Itt álltak már jóval a kőből, fából és vasból épült házak előtt, az utak, gépkocsik és kerítések előtt, a sorba ültetett szőlőtőkék és almafák előtt, és a karámokban legelésző marhák előtt. A fák voltak itt először, átvészelték a rekkenő hőséget, és aztán a nedves, hideg teleket. Ősi vidék volt ez, a szélsőségek hazája.

De 1959 nyara még errefelé is forrónak számított. Ahol mérték a hőmérsékletet, sorra dőltek meg a rekordok, és Tambilla lakói aztán igazán megérezték az extrém időjárást. Percy felesége, Meg hajnalban kelt, hogy még azelőtt bevigye az aznapi tejszállítmányt a boltba, mielőtt megsavanyodik; Jimmy Riley meg azt mondta, hogy még a nénikéi és bácsikái sem emlékeznek ekkora szárazságra, és mindenki rettegett a tűzvésztől. Még élénken élt az emberek emlékezetében, ami 1955-ben történt.

Annak idején az újságok „fekete vasárnapnak” keresztelték el azt a napot. A legszörnyűbb tűzvész volt, mióta a gyarmatot megalapították. Négy évvel ezelőtt, január másodikán valami közelgő szörnyűség előérzetére virradtak az itt lakók. Előző éjszaka feltámadt a szél, és a száraz északi síkságról porvihar zúdult a vidékre. A széllökések elérték a száz kilométer per órás sebességet. A fák meghajlottak, a száraz szurdokokban kavarogtak a falevelek, a házak tetejéről bádog hullámlemezeket szakított le a szél. Elszakadtak a villanyvezetékek, szikráikkal számtalan apróbb tüzet gyújtva, melyek egyre nőttek, és végül egy hatalmas, éhes tűzfallá olvadva összeértek.

A helyi lakosok órákon át küzdöttek nedves homokzsákokkal, ásókkal és mindennel, ami a kezük ügyébe akadt, míg végül este, csodával határos módon, eleredt az eső, és a szél irányt változtatott – de ekkorra már negyven épület leégett, és két szerencsétlen lélek odaveszett. A helyiek azóta követelték egy rendes tűzoltóállomás létesítését, de a döntéshozók odafent a nagyvárosban egyre halogatták az ügyet; végül idén a lakosok a saját kezükbe vették a dolgot.

Jimmy Riley, aki nyomkeresőként dolgozott néhány Adelaide Hills-i farmernél, már évek óta emlegette a bozótirtás és égetés szükségességét. Évezredek óta, mondta, az ősei rendszeresen felégettek területeket, míg hűvösebb volt az időjárás, hogy amikor majd süvölt az északnyugati szél, és felforrósodik a föld, és egyetlen szikra elég a katasztrófához, a tűznek ne legyen hol elindulnia. Percynek úgy tűnt, hogy a Jimmy Riley-hoz hasonló emberekre, akik úgy ismerik ezt az országot, mint a tenyerüket, sokkal ritkábban hallgatnak, mint kellene.

A legfrissebb riasztás Angus McNamarától érkezett Meadows mellől egy héttel ezelőtt. Az 1955 óta eltelt enyhe, nedves időjárású évek bőséges növekedést eredményeztek, és a Kuitpo erdőben sűrűre nőtt az aljnövényzet. Egyetlen villámcsapás, egyetlen eldobott gyufa, és az egész azonnal lángra lobban. Egész héten ott dolgoztak, és karácsonyra pont be is fejezték a bozótirtást. Épp időben, mert a hét végére viharokat ígértek, de megvolt az esélye, hogy az eső elkerüli őket, és továbbra is marad a szárazság. Meg enyhén szólva nem volt elragadtatva, amikor Percy közölte vele, hogy az év legforgalmasabb időszakában nem lesz otthon, hogy segítsen a boltban, de tudta, hogy a dolgot meg kell csinálni, és Percyt nem olyan fából faragták, hogy meglógjon a munka elől. A két fiuk kénytelen volt beállni a boltba segíteni, és Meg vonakodva bár, de elismerte, hogy talán még jót is tesz a két kölyöknek, hogy muszáj valami felelősséget vállalniuk. Percy otthagyta nekik a Ford terepjárót, és Blaze-t vitte magával Meadowsba.

Igazság szerint Percy jobban szeretett lovagolni, mint vezetni. Bár utálta, amikor a háború alatt le kellett állítani a kocsit, mert egész egyszerűen semmi pénzért nem lehetett benzinhez jutni – ami kevés volt, azt lefoglalta a hadsereg meg más fontos közszolgáltatók –, és mire újból lehetett használni a kocsit, Percy már teljesen elszokott a vezetéstől. Ugyan nagyobb rendelések kiszállításához megtartották a terepjárót, de Percy, amikor csak tudta, inkább felnyergelte Blaze-t. Blaze öreg kanca volt már, nem az az ijedős csikó, akit 1941-ben megvásároltak, de még mindig szeretett jókat ügetni.

McNamara marhafarmja Meadows közelebbi szélén feküdt, és mindenki csak úgy hívta: az Állomás. A nagy lakóház földszintes volt, körös-körül széles verandával és egy nagy bádog napellenzővel, mely sakkban tartotta a meleget. Percynek felajánlottak egy alvóhelyet a kerti sufniban, de ő szívesebben aludt a szabad ég alatt. Mostanában nem sok alkalma volt a szabadban sátorozni, annyi munkát adott az üzlet. A fiúk pedig már megnőttek, az egyik tizennégy, a másik tizenhat éves, mind a kettő magasabb nála, a lábuk már akkora, mint az övé; inkább a barátaikkal töltötték az időt, mint hogy az öregükkel sátorozzanak. Percy nem sajnálta a fiaitól a függetlenséget, de hiányoztak neki. A legszebb emlékei között őrizte a közös táborozásokat, amikor a tábortűz körül történeteket meséltek, és megnevettették egymást, együtt számolták az égen a csillagokat, ő pedig igazi, gyakorlati dolgokra tanította meg őket, mint például, hogy hol találnak friss vizet, és hogyan foghatnak maguknak ennivalót.

Karácsonyra mindketten egy-egy horgászbotot kapnak majd ajándékba. Amikor Percy meghozta az ajándékokat a városból, Meg korholta, hogy elkényezteti őket, de közben mosolygott. Tudta, hogy a férje régóta keresett valami olyan meglepetést, ami képes enyhíteni a tavasszal elpusztult kedves öreg kutyájuk, Buddy elvesztésének fájdalmát. Percy emlékeztette a feleségét, hogy a két fiú közül különösen Marcus nagyon ügyes horgász, még akár hivatásos is lehet. Kurt, az idősebb pedig egyetemre megy a középiskola után. A családból ő lesz az első, aki továbbtanul, és bár Percy igyekezett nem nagy feneket keríteni a fia ragyogó iskolai eredményeinek, különösen nem Marcus előtt, csak úgy dagadt a melle a büszkeségtől. És Megnek szintúgy. Kurt még azóta sem rontott a jegyein, hogy felfedezte Matilda Turnert. Percy arra gondolt, bárcsak még élne az édesanyja, hogy elolvashatná a sok szépet, amit Kurt tanárai írtak az unokájáról.

*

Az aljnövényzetben ott lapult a forróság, csontszáraz gallyak roppantak el Blaze patája alatt. Kora reggel elindultak az Állomásról, és egész nap úton voltak. Percy lassan, biztos kézzel vezette az öreg kancát az ösvényen, és próbált minél jobban az árnyékban maradni, már amennyire tudott. Előttük felrémlett Hahndorf széle; már nem sok idő, és otthon lesznek.

A hátát tűző naptól és a fülébe zümmögő rovarok monoton zúgásától Percyre rátört az álmosság. A száraz nyári levegő gyerekkori emlékeket hozott elő. Ahogy az ágyában fekszik a kis hátsó szobában a házban, amiben anyjával és apjával éltek, hegyezi a fülét a kinti zajokra, még a szemét is behunyja, hogy jobban el tudja képzelni az ablakon túli világot.

Percy tizenkettedik életévének legnagyobb részét ágyban fekve töltötte. Nem volt könnyű egy olyan kisfiú számára, aki ahhoz szokott, hogy egész nap szabadon rohangál. Hallotta, ahogy a barátai az utcán kiáltoznak egymásnak, nevetve és egymást cukkolva rúgják a labdát, szeretett volna ott lenni velük, érezni, ahogy a vér áramlik a lábaiban, ahogy a szíve, egy-kettő, hevesen kalapál a mellkasában. Ehelyett úgy érezte, összetöpörödik, lassan semmivé lesz.

De szigorú anglikán családból származó édesanyját nem olyan fából faragták, hogy tétlenül nézze, amint a fia az önsajnálattól apránként elsorvad.

– Nem számít, hogy a tested tehetetlen – mondta azon a nyers, ellentmondást nem tűrő hangon –, van más módja is, hogy az ember utazzon.

Gyerekkönyvvel kezdték, egy koaláról szólt, akinek volt egy sétabotja, szerepelt még benne egy tengerész, egy pingvin és egy soha el nem fogyó puding. Olyan volt, mint a megvilágosodás: Percynek kisgyerek korában sem olvastak fel soha. Az iskolában a tanító asztalán látott könyveket, de – talán az apja hatására – azokat csupán büntetés vagy külön házi feladat eszközének tekintette. Nem tudta, hogy a borítójukon belül egész világok rejtőznek, tele emberekkel, helyekkel, kalandokkal és humorral, melyek csak arra várnak, hogy felfedezze őket.

Amikor Percy már elégszer hallotta a meséket, és kívülről fújta őket, összeszedte a bátorságát, és megkérdezte az édesanyját, hogy van-e még más is. Az asszony elnémult, Percy hirtelen azt hitte, áthágott egy láthatatlan vonalat; a történetek elillannak, és ő ott marad egyedül megint az összetört testével. De akkor az anyja azt mormolta az orra alatt:

– Jó kérdés.

Majd eltűnt, hátrament a kerti szerszámosbódéhoz, ahova Percy apja soha be nem tette a lábát.

Furcsa volt arra gondolni, hogy ha nem kapja el a gyermekbénulást, talán soha nem találkozik Jane Austennal.

– Ez a kedvencem – mondta az édesanyja halkan, mintha titkot vallana meg. – Még azelőttről, hogy megismertem apádat. – De felolvasni már nincs ideje, folytatta az anyja. – Az egész város éhen hal, ha nem adom el nekik a tejet és a tojást!

Azért a könyvet odanyújtotta a gyereknek, és komolyan, némán bólintott. Percy értette. Mostantól cinkosok az összeesküvésben.

Beletelt egy kis időbe, mire Percy hozzászokott a nyelvezethez, voltak a szövegben új szavak, de úgysem volt mit csinálnia, és amikor már benne volt, többé nem volt visszaút. Büszkeség és balítélet, Értelem és érzelem, Emma; először úgy tűnt, mintha egy, az övétől gyökeresen eltérő világot írnának le, de minél többet olvasott, annál inkább felismerte saját városuk lakóit Austen szereplőiben, az önteltségüket, a becsvágyukat, a félreértéseket és elszalasztott lehetőségeket, a titkokat és elfojtott neheztelést. Együtt nevetett a szereplőkkel, csendesen sírdogált párnájába temetett arccal, amikor szenvedtek, és szurkolt nekik, amikor végre előtűnt a fény az alagút végén. Rájött, hogy megszerette őket, ugyanolyan odaadással aggódott értük – egy távoli író képzeletének szüleményeiért –, mint a saját szüleiért vagy barátaiért.

Amikor kimerítette a kis könyvgyűjteményt, melyet anyja a sufniban álló titkos ládikájában őrzött, Percy rábeszélte az asszonyt, hogy kölcsönözzön neki újabb könyveket, alkalmanként hármat, az utazó könyvtárból. Ezeket az ajtónak háttal ülve olvasta, felkészülve arra, hogy a takaró alá rejtse a tiltott olvasmányt, mihelyt meghallja apja lépteit a hallban. Az apja mindennap felment hozzá munka után, és megállt Percy ágya mellett. Nagydarab férfi volt, de tehetetlenül állt a fiát sújtó csapás előtt, ahogy homlokát ráncolva megkérdezte Percyt, jobban érzi-e magát, és magában némán biztatta fia hasznavehetetlen lábát, hogy gyógyuljon.

És az a sok biztatás talán működött, mindenesetre Percy egyike volt azoknak, akiknek szerencséjük volt. Persze a fociban többé már nem vették sok hasznát, és a krikettpályán is túl lassúnak bizonyult, de egy pár mankó segítségével lassacskán újra használhatóvá vált a lába, és néhány év elteltével a felületes szemlélő már meg sem mondta volna, hogy a játékvezetőnek ajánlkozó srác bármennyivel is gyengébb fizikailag, mint a társai.

Percy nem hagyta abba az olvasást, de nem is hirdette fennhangon. Olvasott szépirodalmat, ismeretterjesztő könyveket, és ahogy idősebb lett, és saját maga számára is idegenné vált, verseket is. Falta Emily Dickinsont, csodálta Wordsworthöt, és Keatsben barátra talált. Hogy lehet az, töprengett, hogy T. S. Eliot, egy Amerikában született, de magának Londonban – a történelem és az angolság városában, mely titokzatos szürke köveivel mindig idegen volt Percy számára – egzisztenciát teremtő férfi így belelát Percy szívébe, és onnan kiolvassa a fiú gondolatait időről és emlékekről, és arról, hogy mit jelent embernek lenni a világban?

Ezeket a gondolatokat persze megtartotta magának. Nem mintha szégyellte volna, inkább azért, mert ekkor már tisztában volt vele, hogy a többi tambillai fiú nem osztja az érdeklődését. Még Meg is bizonytalanul pislogott rá, amikor az udvarlás időszaka alatt Percy meg merte kérdezni, hogy mi a kedvenc könyve. A lány kicsit habozott, majd azt felelte:

– A Biblia, természetesen.

Percy akkoriban a jámbor vallásosság jelének vette a választ – ami persze meglepő volt a többi dolog fényében, melyeket már korábban mondtak egymásnak. Később aztán, amikor már egy-két éve házasok voltak, Percy újra szóba hozta a témát, mire Meg zavarba jött, majd elnevette magát.

– Azt hittem, azt ellenőrzöd, hogy erényes vagyok-e – mondta. – És nem akartam csalódást okozni.

*

Blaze oldala tajtékos volt a verítéktől, ezért Percy megállt az itatóvályúnál Hahndorf főutcáján, hogy megitassa, és pihenjenek egyet. Lekecmergett a nyeregből, és egy kerítésoszlopra hurkolta a ló kantárját.

Délután három óra múlt, az utca árnyékba borult, hála a kétoldalt sorakozó hatalmas vadgesztenye-, szil- és platánfáknak, melyeket több mint fél évszázada ültettek. A boltok egy része még nyitva volt, és Percyt valami odavonzotta egy fafaragó kirakata elé, amelyben egy polcon kézzel faragott alkotások sorjáztak: tálkák, evőeszközök és néhány dísztárgy.

Percy bement az üzletbe.

– Van a kirakatban az a kis ökörszem – mondta a pult mögött álló leányzónak. A hangján maga is meglepődött, egész nap most szólalt meg először. – Megnézhetném közelebbről?

A lány odament, hogy kivegye a kirakatból, és odaadta Percynek a miniatűr figurát.

Percy elámulva forgatta a kezében, jobbról-balról megcsodálta. Feltartotta a fénybe, szemügyre vette a madár nyakának finom kidolgozását, a faroktollak elegáns ívét. Megdöbbentő volt a hasonlóság, gyönyörű kézimunka volt.

– Ajándék lesz? – kérdezte a lány.

Percy letette a faragványt a pultra, és bólintott.

– Igen. Gyűjti őket.

Az eladó felajánlotta, hogy becsomagolja a madarat. Van még egy kis maradék karácsonyi csomagolópapírja és egy darab ezüstszalagja hátul a raktárban, ahol épp a saját ajándékait csomagolta, szívesen felajánlja a madárkára.

– Holnap már nem sok hasznát veszem, nem igaz?

Miután fizetett, Percy a zsebébe dugta a kis csomagot, és boldog karácsonyt kívánt az eladónak.

– Önnek is, Mr. Summers – felelte a lány. – És adja át üdvözletemet Mrs. Summersnek.

Percy meglepett képet vághatott, mert a lány felkacagott.

– A nőegyletből ismerjük egymást. Mrs. Summers imádni fogja azt a kis ökörszemet. Egyszer mondta, hogy nagyon szereti a madarakat, gyerekkora óra rajong értük.

Percy már nem is emlékezett, mikor akadt meg a szeme először Megen. Igazság szerint a lány valahogy mindig a közelében volt. Jó ideig csak egyike volt annak a csapatnyi fiatalabb kölyöknek, akik a poros legelőkön bandáztak, vagy lementek a folyópartra eső után, hogy megnézzék, mit visz a víz. Egy koszos kis purdé volt, de Percy nem akadt fent ezen, mindannyian vidéki kölykök voltak, nem sokat foglalkoztak azzal, hogy takarosan nézzenek ki. Kivéve persze vasárnap, amikor a templomba mentek, de még akkor is csak a máskülönben kilátásba helyezett elfenekelés hatására.

De egy nap, a bezárt rézbányánál, nem messze a Balhannah és Mount Pleasant közötti vasútvonaltól, Percy véletlenül belebotlott a lányba. Percy ide szokott kijárni, amikor el akart rejtőzni az apja jó szándékú kísérletei elől, hogy „gatyába rázza”. A lány az öreg kőtörő kalyiba ablakpárkányán ült, kipirult arcán szétmázolva könny, takony és kosz elegye. Abban a pillanatban az jutott Percy eszébe, vajon hogy a csudába sikerült oda felmásznia annak az aprócska kislánynak? Csak később, amikor jobban megismerték egymást, jött rá, hogy az angyali arcocska mögött kőkemény túlélő rejtőzik.

Percy odakiáltott neki, megkérdezte, mi a baj, de a lány először nem volt hajlandó szóba állni vele. A fiú nem erőltette, tette a dolgát, amiért idejött, egy darabig olvasott a nagy, kerek kémény árnyékában, aztán kinyújtóztatta a lábát, és nekiállt a magas, éles fűszálak között lapos kavicsokat keresgélni, amikkel kacsázhatott a tóban. Érezte magán a lány figyelő tekintetét, de többet nem szólt hozzá. Akárhogy is, jó szórakozásnak tűnhetett, amit csinált, mert a lány egyszer csak szó nélkül megjelent, és elkezdett magának kavicsokat keresni.

Barátságos csendben folytatták a dolgot, melyet csak olykor-olykor szakított meg Percy elismerő füttyentése a lány egy-egy jól sikerült dobása láttán. Ebédidőben Percy megosztotta vele a szendvicsét. Némán ettek, leszámítva Percy megjegyzéseit, amikor megpillantott egy-egy érdekes madarat.

– Szent jégmadár – mondta a fiú a felborzolt tollú madárra mutatva egy közeli kazuárfa alacsony ágán.

– Nem. Az egy kacagójancsi.

Percy megrázta a fejét.

– Ugyanaz a család, de látod, hogy ennek a sötétebb tollai egészen türkizes színűek? Figyeld csak: majd kitárja a szárnyát, amint meglát egy gyíkot vagy kedvére való bogarat, és akkor látni fogod, ahogy megcsillan a napfényben.

– Na és az ott mi?

– Piroscsüngős lebenyesmadár.

– És az?

Percy látta az élénksárga csőrű, fekete-fehér tollú madarat.

– Feketehomlokú mézmadár. Hallod, ahogy csivitel?

– Na és az micsoda? – mutatott a lány egy égszínkék begyű aprócska madárra, égnek álló hosszú, egyenes faroktollakkal.

– Tündérmadár. Lazúr tündérmadár, hogy pontos legyek.

– Ez a legszebb. Biztos lány.

– Nem az, fiú.

– Honnan tudod?

– A hím madarak mindig szebbek. A nőstény barna, csak a faroktollán van egy icipici zöld.

– Mint annak ott?

Percy kinyújtotta a nyakát, hogy lássa, mit mutat a lány.

– Igen, mint annak ott.

– Jó sok mindent tudsz – állapította meg a lány.

– Tudok ezt-azt.

Amikor eljött az idő, hogy elinduljon hazafelé, Percy megkérdezte Meget, hogy nem tart-e vele. Szívesen visszaviszi a városba, mondta neki. Már sötétedett, és a levegőben érezni lehetett a közeledő eső szagát. A lány egy pillanatig habozott, majd kibökte, hogy ő egyáltalán nem megy többet haza: elszökött otthonról, azért van itt.

Percy csak ekkor vette észre, milyen fiatal. A lány dacos képpel bámult rá, karját szorosan összefonva a teste előtt, de Percy érezte, hogy egy része közben titokban reménykedik, hogy kényszeríteni fogják, hogy hazamenjen. A lány kiszolgáltatottsága elszomorította Percyt. Aztán dühbe gurult. Mindenki tudta, hogy a lány apjának eljár a keze, amikor mérges. Rossz volt neki a háborúban, mondta róla mindig Percy anyja. De mutass nekem egy férfit, akinek nem volt rossz.

Percy értette, mire gondol az édesanyja: a férfiaknak egy teljes nemzedéke tanulta meg, hogy az egyetlen módja, hogy elfeledkezzenek arról, amit láttak vagy tettek, hogy elfelejtsék a lövészárkokban és a harctéren odaveszett bajtársaikat, az, ha eszméletlenre isszák magukat, és a rémálmaikat leverik az otthoniakon. Percy szerencsés volt. Az apja szigorú volt, de nem erőszakos. Ahhoz valahogy jobban jelen kellett volna lennie a saját életében, de inkább attól is távolságot tartott.

Hatalmas cseppekben eleredt az eső.

– Rendben – mondta Percy. – De éjszaka jó hideg lesz idekint.

– Hoztam takarót.

– Okos. És, gondolom, vacsorád is van?

– Hoztam kenyeret.

Percy betuszkolta a hátizsákjába a könyvét.

– Akkor úgy fest, mindenre gondoltál. – Ellenőrizte Prince hátán a nyerget, és meghúzta a kengyel szíját. – Csakhogy azt mondták a rádióban, hogy az éjjel vihar lesz. És egy kis kenyér nem sokat ér egy egész hosszú, hideg, esős éjszakán.

A lány arcán átsuhant a kétség árnya.

– Tudod, mit? – folytatta Percy. – Anyám feltett főni egy finom ragut reggel, amikor eljöttem. Egész álló nap rotyogtatja a tűzön, mint a nagyanyám, és mindig túl sokat főz belőle.

– Milyen ragut?

– Bárányt.

A lány egyik lábáról a másikra nehezedett. Mostanra már a haja is vizes volt, a copfja, mint két vaskos kötéldarab lógott a vállára.

– Nem akarsz velem jönni, és enni egy-két tányérral? Utána visszahozhatlak ide, ha akarod.

Meg nem állt meg két tányérnál, hármat is bevágott. Percy édesanyja elégedetten nézte. Susan Summers komolyan vette a keresztény felebaráti szeretet kötelezettségeit, és ennek gyakorlására kiváló lehetőséget nyújtott a háza küszöbén ezen a viharos, téli estén felbukkanó kis lelencgyerek. Ragaszkodott hozzá, hogy a kislány megfürödjön, majd miután megvacsoráztak és elmosogatott, jól betakargatva lefektette a padra a pattogó tűz közelében, ahol a gyerek azonnal mély álomba zuhant.

– Szegény kicsikém – mondta Percy édesanyja, ahogy félhold formájú szemüvege fölül kinézve méregette a gyereket. – Ha arra gondolok, hogy odakint akarta tölteni az éjszakát!

– Szólsz a szüleinek, hogy itt van?

– Muszáj – felelte az asszony határozottan, de aztán zavartan felsóhajtott. – De még mielőtt elengedjük, biztosítjuk róla, hogy itt mindig menedékre talál.

Percy elhatározta, hogy ezután szemmel tartja a lányt, és nem is kellett messzire néznie. Meg bejárkált a boltba délutánonként, beszélgetett Percy édesanyjával, és mielőtt Percy észbe kapott, a kislány már kisegített hétvégente a pult mögött.

– Ő a lány, aki sosem adatott meg nekem – mondogatta Percy anyja elérzékenyülve figyelve, ahogy Meg összeadja a számlákat, és listát ír a rendelésekről. – Kedves, ügyes, és egyáltalán nem csúnya.

Később pedig, amikor Meg gyerekből fiatal nővé cseperedett:

– Egy szép napon nagyon jó feleség lesz belőle.

Végül jelentőségteljesen, de egyáltalán nem rosszindulatúan odasandított Percy merev lábára:

– Egy korlátozott lehetőségekkel bíró fiatalember boldog lehet, ha megszerez egy ilyen lányt.

Maguk mögött hagyták Hahndorfot, és immár ismerős terepen jártak a Mount Lofty bércei felé elnyúló lankás tájon. Dús, zöld levelű szőlőtőkék sütkéreztek a késő délutáni napsütésben, és a meleg szellő levendula enyhe illatát hozta magával a Kretschmer-kertészetből.

Az Onkaparinga Valley Roadhoz közeledve Blaze ügetőre fogta. Az almaültetvények olajfaligeteknek adták át helyüket, és amikor átkeltek a Balhannah hídon, a ló elkezdte a sörényét dobálni, és finoman oldalazni a víz felé. Percy szorosabbra fogta a gyeplőt, és tenyerét az állat nyakára tette.

– Jól van, tudom, mit szeretnél, öreglány.

Meg bizonyára egy halom elintéznivalóval várja. Szenteste mindig voltak utolsó pillanatban leadott rendeléseik, és Lawson tiszteletes fél hetes istentisztelete nem lehetett alku tárgya. De tíz órája, hogy elindultak az Állomástól, és alig néhány kurta pihenőre álltak meg. Bár nagyon szeretett volna minél hamarabb hazaérni, igazságtalannak tűnt megfosztani Blaze-t egy kis frissítő fürdőzéstől.

A délutáni napsütésben tovább poroszkáltak nyugat felé, de Tambilla szélén Percy leterelte Blaze-t az útról egy fűvel benőtt, meredek vízmosás felé. A víz itt keskeny volt, a Mount Lofty lábánál eredő, és a völgyön keresztülhömpölygő Onkaparinga mellékfolyója. Blaze boldogan ügetett le a vízhez, a sást szagolgatva poroszkált tovább folyásirányban. Elérték a nyílást, ahol a drótkerítés le volt tépve az oszlopról, és Percy egy pillanatig habozott, mielőtt továbbhaladásra ösztökélte a lovat. Most már Turnerék földjén járt, de a ház még jóval odébb volt.

Pontosan ebből az irányból érkezett akkor is, amikor először látta a házat. Fura – évek óta nem jutott eszébe az a nap. Tizenhárom éves volt, hazafelé igyekezett, miután kiszállított egy rendelést. A gyermekbénulás óta ugyan a krikettpályán nem vették hasznát, de lóháton, Prince, az apja lova hátán ő is volt ugyanolyan legény, mint bárki más. Az apja örömmel beleegyezett – bármi jobb volt, mint látni a fiát odabent kuksolni, könyvvel a kezében –, ráadásul állandó délutáni munkát kínált Percynek.

Lóháton el tudta látni teljes Hahndorfot egészen Nairne-ig, aztán visszafelé Balhannah és Verdun felé kanyarodott. Piccadilly Valley már a határon volt, de az apja sosem utasított vissza megrendelést, úgyhogy Percy egész egyszerűen kénytelen volt megtanulni gyorsabban lovagolni. Tulajdonképpen mindig a bevett utakon kellett volna mennie, de ő legszívesebben toronyiránt lovagolt, keresztül a tájon. Otthon érezte magát ezen a vidéken, ezek között a dombok között, imádta őket.

A Willner Roadon alig néhány ház állt, innen soha nem jött megrendelés, mégis erre kanyarodott, mert szerette az akácia illatát. A széles utat termetes, ezüstzöld bokrok szegélyezték, melyek augusztusban bontották sárga pomponos virágaikat. Már a virágzási szezon végén jártak, de azon a bizonyos napon, abban a bizonyos évben még mindig gazdagon virágzott a sövény. Percy nagy levegőt vett, beszívta az ingjét melegítő napsugarakat, az eukaliptusz, a talaj és a napsütötte virágok kellemesen földes illatát, és előredőlt Prince széles nyakára, hagyta, hogy a ló léptei elringassák, mint egy kisbabát az édesanyja. Így poroszkáltak egy darabig, míg valahonnan felülről meg nem hallott egy kiáltást.

Hunyorogva felpillantott a széles, kék égboltra, ahol egy ékfarkúsas-pár körözött lustán a meleg széláram szárnyán. Követte őket a tekintetével, majd megnógatta Prince-t, átbújtak a kerítés résén, és folytatták útjukat a sasok irányába. A domb tetejét, ami fölött a madarak köröztek, sűrű növényzet borította. Percy azon tűnődött, esetleg rátalálhat-e a fészkükre. Hallotta, hogy fent Cudlee Creek környékén láttak sasokat, de nem tudta, hogy ennyire mélyen délen is fészkelnek.

Mialatt Prince szorgalmasan kaptatott fölfelé a karcsú eukaliptuszfák között, Percy a fák koronáját fürkészte. Ágakból összetákolt, levelekkel fedett kupacot keresett. Tekintetével hol a levelek hálóját, hol az eget kémlelte – nem akarta elveszteni szem elől a sasokat –, először észre se vette, hogy átlépett egy láthatatlan határvonalat, és immár másfajta terepen jár. Elsőként a megváltozott hangok ragadták meg a figyelmét, egyszerre mintha kupola ereszkedett volna föléjük, a lombkorona hirtelen lejjebb került.

Csak most vette észre, hogy a körülöttük levő növényzet is megváltozott. Az eukaliptuszok sorát és a magas, sárguló füvet átszőtte egy másik fajta vegetáció, az ezüstös fatörzsek tömzsi, barna tölgyekkel, mintás törzsű szilfákkal és cédrusokkal keveredtek. Ágas-bogas szederindák takarták a talajt, dús lombú kúszónövények törekedtek fölfelé, elnyúlva a fák között, hogy hamarosan alig lehetett egy akkora rést találni, amelyen ki lehetett lesni az égre.

Az árnyas világban több fokkal hűvösebb volt. Feje fölött madarak csiviteltek egymásnak válaszolgatva, ezüstös pápaszemes madarak, lórik, fecskék, mézmadarak, ökörszemek. Az egész hely zsongott az élettől, de Percy rájött, hogy nem sok esélye van, hogy megpillantja a sasok fészkét.

Épp megfordította Prince-t, hogy visszainduljanak a város felé, amikor valamin megakadt a szeme. A délutáni nap egyenesen rátűzött valamire a fák mögött, ami ettől úgy lángolt, akár egy fáklya. Percy kíváncsi lett, és felfelé nógatta Prince-t a sűrűn benőtt domboldalon. Úgy érezte magát, mint egy könyv szereplője. Mary Lennox jutott eszébe, amint felfedezi a titkos kertet.

A szederbokrok egy idő után már túl sűrűn nőttek ahhoz, hogy keresztüllovagolhasson rajtuk, ezért Percy leszállt a nyeregből, és otthagyta Prince-t egy vastag törzsű tölgyfa árnyékában. Kerített egy erős botot, és nekilátott utat vágni magának az összefonódó indákon keresztül. Többé már nem egy fiú volt, akinek a lába időnként nem engedelmeskedik, ő volt a Zöld Lovagot kereső Sir Gawain, a párbajra igyekvő lord Byron, Beowulf, amint ármádiáját Grendel ellen vezeti. Olyan erősen koncentrált a képzeletbeli kardforgatásra, hogy először észre sem vette, hogy kiért az erdőből, és egy valaha kocsifelhajtóként szolgáló murvás út tetején álldogál.

A fölé magasodó épület nem is annyira ház volt, mint inkább kastély. Hatalmas kétszintes palota, óriási, négyszögletes ablakokkal és a lapos tető alatt körbefutó pompás korinthoszi oszlopsorral. Percynek egyből Pemberley jutott az eszébe, szinte várta, hogy Mr. Darcy kilép a nagy duplaajtón, hóna alatt lovaglópálcával, és lekocog az elegáns ívben szélesedő kőlépcsőn a kocsifordulóig, ahol a fiú állt.

Ekkor jött rá, hogy mi ez a hely. Ez az a ház, amelyet Mr. Wentworth építtetett. Nevetséges hóbort, vélték akkoriban sokan, ekkora hatalmas kőkastély a semmi közepén. Azt mondták, csak a szerelem vagy az őrület, vagy leginkább mindkettő egyszerre ihlethetett meg valakit, hogy ekkora házat terveztessen – sőt, fel is építsen. Adelaide Hillsben amúgy jócskán voltak komoly kőépületek; a jómódú felső középosztály Dél-Ausztrália állam megalapításától kezdve szívesen vásárolt itt birtokot, hogy az itteni, kellemesebb klímán vészelje át a nyarat. De ez a ház semmihez sem hasonlított, amit Percy életében látott.

Mr. Wentworth Londonban készíttette el a terveket, és Angliából hozatott mesterembereket. Csillagászati összegre rúgott az építkezés költsége – az állam második legjobb házának negyvenszeresére. Te jó ég, ennyi pénzt elkölteni, suttogták a népek hitetlenkedve, csak hogy aztán egyedül kerengjen az ember egy ekkora monstrumban.

Percy egyetértett azzal, hogy a ház hatalmas – akinek szeme van, ezt nem tagadhattA –, de nem gondolta, hogy szörnyeteg lenne. Épp ellenkezőleg. Az épület a kedvenc könyvének borítóján látható kastélyra emlékeztette.

Ez után a nap után, amikor csak tudott, visszatért a házhoz. A barátainak nem mesélt róla. Legalábbis eleinte. Valamiféle furcsa birtoklási vágy kerítette hatalmába, amikor rágondolt. A ház úgy döntött, hogy neki megmutatja magát. De hamar belefáradt, hogy egyedül vigyen a hátán egy ekkora hatalmas titkot. És nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy ő árulja el ezt a nagy újságot. De ahogy elmondta, rögtön meg is bánta. A barátai azonnal fel akartak rohanni a házhoz, a saját szemükkel látni, bemenni. Amikor betörtek egy ablakot, hogy bejussanak, mintha Percyben belül is eltört volna valami.

Egyszer-kétszer ő is bement a haverjaival. A bútorok, melyeket Wentworth Angliából rendelt és szállíttatott ide, javarészt a helyükön voltak, lepedőkkel letakarva, hogy ne porosodjanak. A lépcső felett egy idős férfi hatalmas portréja lógott. Percy magán érezte a festmény csalódott, vádló tekintetét – és szégyellte magát. Később, amikor megismerte Edward Wentworth történetét, megértette, miért. A házat szerelemből építették, de a fiatal nő, aki ihlette, napszúrást kapott, és meghalt a tengeren Ausztrália felé tartva. Mr. Wentworth, aki Adelaide-ben, a kikötőben várta, soha nem heverte ki a hírt. Magára zárta az ajtókat, hogy egyedül maradhasson a gyászával. A ház megtört szívének szentélye lett.

Percy barátai idővel megunták a házat, és új kalandok felé vették az irányt. Percynek is más dolga akadt: feleségül vette Meget, átvette szülei élelmiszerboltját, aztán meg jött a háború. Legközelebb akkor hallott a házról, amikor híre jött, hogy valaki Sydney-ből megvásárolta. Turnernek hívták a fickót, és amikor véget ért a háború, azt pletykálták, hogy azon a tavaszon be is költözik a házba angol feleségével együtt.

Ennek immár tizennégy éve. Ez alatt az idő alatt rengeteget változott a hely. Kiirtották a bozótot, és előásták, ami még megvolt Wentworth kertjéből a vadul burjánzó gyomok alatt. Helyi és messze földről érkező mesterembereket bíztak meg, és (a helyi pletyka szerint) rengeteg pénzt ráköltöttek, hogy a ház újra régi fényében tündököljön.

Percy számtalanszor szállított ki ide árukat, és ahogy fölfelé poroszkált a helyreállított kocsifelhajtón, minden alkalommal elcsodálkozott az átalakuláson. Néha, amikor megállt a meredek felhajtó legnyugatibb pontján, hogy Blaze kilihegje magát, elnézett az elegáns, ápolt kerten át a ház felé, megcsodálta a zöldellő pázsitot, a kőfalakat, a vadalmafákat és kaméliabokrokat, és egy pillanatra, ha elmerengett, maga előtt látta – mintha fátyolon át látná – az elvadult, eredeti kertet, amilyen volt, mielőtt Turnerék ideköltöztek…

De most nem megy fel a házhoz. Blaze-nek nem volt kedve felkaptatni a Wentworth Hillre, Percynek meg sietős volt a dolga. Meglazította a gyeplőt, és hagyta, hogy Blaze diktálja a tempót. Tudta, merre mennek. Az öreglány északnak tartott, a kedvenc helyéhez, ahol kiszélesedett a fűzfák határolta part, és a folyó medre elég mély, hogy úszni lehessen benne.

Az első szokatlan dolog, ami a szemébe ötlött, egy zászló volt, mely hanyagul fityegett a legnagyobb fűzfa egyik ágáról.

Percy visszafogta Blaze-t, és napellenzőül a szeme elé emelte a kezét. Most már jobban látta a jelenetet. Többen hevertek pokrócokon a földön, a fa alatt, mellettük kosarak. Nyilvánvalóan piknikeznek. A fa ágaira, a zászló mellé valaki karácsonyi papírgirlandot akasztott.

Percy kissé meglepődött. Nyár közepén, a kora délutáni rekkenő hőségben az épeszű emberek behúzódtak a házba, ha nem akartak megsülni – nem számított rá, hogy idekint bárkivel is találkozhat. Megsimította Blaze meleg nyakát, és elgondolkodott. Más területén jár, és ugyan tudta, hogy nem bánnák – Mrs. Turner maga biztatta, hogy egész nyugodtan vágjon át a birtokon bármikor, amikor csak szükséges az áruszállítás miatt –, nem akart visszaélni az asszony bizalmával. Ahogy a városban minden férfi, ő is ideges volt, amikor először találkozott Mrs. Turnerrel. Ritkán költöztek új lakosok Tambillába, és főleg nem a Wentworth-rezidenciára, ráadásul a nő kifinomult volt, előkelő és nagyon angol.

Meg kéne fordulnia, és visszamenni. De mi van, ha a nő közben felébred, és meglátja, amint eloson – az nem lenne sokkal rosszabb? Valahogy… gyanúsabb?

Később – és az elkövetkező napok, hetek és évek során rengetegszer fogják megkérdezni erről, beleértve a hamarosan következő rendőrségi kihallgatást – azt mondja majd, hogy egyfajta hatodik érzék szólalt meg benne, és azt súgta, hogy valami nincs rendben. Magában eltöpreng majd, hogy ez tényleg igaz-e: hogy az elé táruló jelenet valóban furcsa volt, vagy csak amiatt emlékszik így, ami ezután történt.

Egyedül arra emlékezett biztosan, hogy miután döntött, megnoszogatta Blaze-t, és elindult a fűzfa alatt heverésző Turner család felé.

*

Később úgy emlékezett, az alvó gyermekek szakasztott úgy festettek, mint egy metszet az édesanyja értékes családi Bibliájából, melyet még a nagyszülei hoztak magukkal, amikor kivándoroltak Liverpoolból. Szép gyerekek voltak mindannyian, még a fiú is, John. Szőke fürtök, amilyen az apjuknak lehetett kisfiúkorában, és feltűnő, tengerkék szemek – kivéve az idősebbik lányt, Matildát, aki sötét hajával és zöld szemével az édesanyja szakasztott mása volt. Matildát ismerte egy kicsit. Kiskoruk óta egy osztályba jártak Kurttel, és az utóbbi időben egyre inkább egymásba bolondultak. A lány feküdt a fa törzséhez legközelebb, mellette a földön a szalmakalapja. A meleg szellő meglengette a szoknyája szélét. Mezítláb volt.

A másik két gyerek a takarón feküdt az anyjukkal, maguk köré tekert törülközőkben, mintha fürdés után szárítkoznának. John a hátán hevert, a kislány, Evie jobb karját kinyújtva az oldalára fordulva kucorodott össze. Percynek eszébe jutott, amikor úszni vitte a fiait a Hills folyóihoz és tavaihoz, vagy le a tengerpartra, Port Willungába és Goolwába, meg a többi helyre, ahová annak idején, gyerekkorában őt is elvitte az apja horgászni és kagylót szedni. Szinte maga is érezte azt a kábult álmosságot, ami egy kiadós úszás után a napon szárítkozva rátör az emberre.

A fűzfa legegyenesebb ágáról egy régimódi fonott kosár függött alá. Meg, a felesége mondta Percynek, hogy végre megszületett Mrs. Turner kisbabája. Néhány hete, amikor a templomból hazaértek, és Meg megállt az előszobában, hogy levegye a kalapját, és megigazítsa a haját.

– Hallottad, hogy Mrs. Turner babája megszületett? – kiáltott be Percy után, aki addigra már kiért a konyhába, és épp vizet töltött a teáskannába. – Tündéri apróság, olyan komoly kis pofija van.

– Tényleg? – felelte Percy.

– Ezzel már négyen vannak – tette hozzá Meg nevetve. – Még jó, hogy neki van ennyi, és nem nekem. Sose hagyd, hogy túlerőben legyenek, ez az én jelszavam.

Percy azóta a városban többször is látta Mrs. Turnert. Néhány hete a bolt ajtajában futott össze a kicsit a karjában tartó asszonnyal, majdnem összeütköztek. Percy elvörösödött zavarában, de a nő úgy mosolygott rá, mintha semmi kifogása nem lenne az ellen, hogy fellökjék.

Percy éppen egy nagy liszteszsákot cipelt, nem tudta üdvözlésül megemelni a kalapját, így csak odabiccentett.

– Mrs. Turner, hogy van?

– Jól, köszönöm. Mindketten jól vagyunk.

Percy követte az asszony tekintetét, és csak ekkor vette észre a karjában tartott takaróból előbukkanó apró arcocskát. Sötétkék szempár bámult rá komolyan, a halvány szemöldök enyhén összevonva az újszülöttek bölcsnek tűnő arckifejezésével, mely addig tart, míg először elmosolyodnak.

– Olyan picike – jegyezte meg Percy.

– Igen, nem csoda, hogy nem vette észre.

Meg csatlakozott hozzájuk a küszöbön, és miközben lelkendezve dicsérte a kisbabát, folyamatosan szabadkozott Mrs. Turner előtt.

– Percy általában nagyon figyelmes, de amikor mégis hibázik, ügyel rá, hogy kompenzálja. Remélem, ízlett a halpástétom, amit átküldtem.

– Nagyon finom volt, Mrs. Summers, igazán nagylelkű volt öntől. Azért jöttem, hogy megkérjem, írja hozzá a többihez. Telefonálni akartam, de az utóbbi időben egyszerűen nem működik az agyam.

– Vajon miért? – kérdezte Meg, miközben az ujja hegyével megsimogatta a baba arcát. Olyan természetesen és lazán viselkedett, hogy Percy ettől még esetlenebbnek érezte magát. – Ezek az apróságok hajlamosak átvenni az uralmat az ember élete fölött, nem igaz? Micsoda szép kislány, nagyon kis formás!

Kislány. Percy nem is tudta, hogy Meg tudja. Futólag a felesége arcára sandított, irigység, gyász vagy bármi egyéb erős érzelem jeleit keresve, de az asszony csak mosolygott a szundikáló kisbabára.

Percy zavarba jött, ahogy most itt látta Mrs. Turnert a pokrócon elnyúlva, elvörösödött, mintha szándékosan lopakodott volna oda, hogy meglesse őket. Volt valami bensőséges kiszolgáltatottság a fűzfa alatti jelenetben: egy család szundikál itt együtt, a piknik nyomai még ott vannak elszórva közöttük a takarón – tányérok és bögrék, szendvicsmaradékok, süteménymorzsák.

Ekkor ütött szöget a fejébe, hogy milyen csend van. Szinte természetellenes némaság.

Levette a fejéről a kalapot. Később majd eltűnődik azon, hogy pontosan mi is késztette erre. Hirtelen észrevette a saját lélegzetvételének a hangját: be, ki, be, ki.

A kislány csuklójánál valami megmozdult, erre felfigyelt. Óvatosan közelebb lépett. Ekkor látta meg a gyerek testén keresztül-kasul masírozó hangyamenetet, végig a karján, egyenesen az ételmaradványok irányába.

Minden más teljesen mozdulatlan és néma volt. Egyikük sem rezzent össze alvás közben. Senki nem ásított, senki nem mocorgott, ahogy a szellő végigsimított a bőrükön. Egyetlen mellkas sem emelkedett vagy süllyedt.

Odalépett Mrs. Turnerhez, és letérdelt a feje mellé. Ujját megnedvesítve odatartotta a nő orra elé, érezni akarta a hűvöset, ahogy kifújja a levegőt. Észrevette, hogy remeg a keze. Elfordította a tekintetét, és a messzeségbe meredt, mintha ez valahogy segíthetne rajta, mintha erősen koncentrálva rákényszeríthetné az asszonyt, hogy lélegezzen.

Semmi. Nem történt semmi.

Percy hátralépett. Belebotlott a piknikkosárba, összerándult, ahogy megcsörrentek az evőeszközök és a poharak. Még mindig nem mozdult senki. Egyikük sem, meg se rezzentek.

Percy reszkető kézzel visszanyomta a fejébe a kalapot. Próbálta megakadályozni, hogy a fejében száguldó gondolatok teljesen összegabalyodjanak. Felismerés, sokk, rémület – próbálta megtisztítani az elméjét, hogy kigondolja, most mit tegyen.

Blaze ott állt a fa közelében, és Percy pillanatnyi tétovázás nélkül megragadta a kantárszárat, felpattant a nyeregbe, és megsarkantyúzta a lovat, hogy segítséget hozzon.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

London, 2018. december 7.

Bármikor, amikor Jess dühösnek, szomorúnak vagy valami megmagyarázhatatlan okból nyugtalannak érezte magát, ellátogatott a Doughty Streeten álló Charles Dickens Múzeumba. Volt valami egészen hihetetlenül vigasztaló abban, ahogy ott ült egy kanna English breakfast tea mellett, miután végigjárta a múzeum termeit. Néha meghallgatta az audioguide-ot, bár már annyiszor hallotta, hogy kívülről tudta az egészet, viszont kedvelte az idegenvezető hangját.

Még a legelső Londonban töltött hónapjai alatt fedezte fel a múzeumot. Huszonegy éves volt, egy iskolatársa édesanyja nagynénjének a padlásán lakott, és részmunkaidőben egy lepukkant pubban dolgozott nem messze a King’s Cross Pályaudvartól. Egy nap, amikor túl korán érkezett a műszak előtt, elhatározta, hogy körbenéz a környéken. Ez volt a kedvenc elfoglaltsága, sétálgatni, nézelődni, megcsípni magát, hogy felfogja, tényleg itt van, ezen a helyen, a macskakövek, söröskorsók és sikátorok, költők, festők és drámaírók városában, a méltóságteljesen hömpölygő, időtlen Temze partján.

A felfedezés és felderítés szellemében úgy döntött, hasraütés-szerűen dönti el, merre fordul, amikor egy utca végére ér. Így talált rá a Doughty Streetre, ahol először elhaladt egy sor takaros téglaház mellett, majd a negyvennyolcas szám előtt a járdán észrevett egy hirdetőtáblát, mely a Charles Dickens Múzeumot reklámozta. Hirtelen visszatért az ezernyi boldog óra emléke, amikor a nagyanyja sydney-i kertjében heverészett könyvvel a kezében, felsietett a betonlépcsőn, és benyitott a fényes, fekete ajtón. Az idő cseppfolyóssá vált, Jessen teljesen úrrá lett a lelkesedés afelett, hogy a regényekben olvasott nevek és helyszínek valóságosak, és alig hitt a szerencséjének, hogy ugyanazok között a falak között sétálhat, mint Dickens, láthatja az asztalt, amelynél az író vacsorázott, lemehet a pincébe, ahol a borait tárolta.

Aznap alaposan elkésett a munkából, figyelmeztetést kapott, melyet nem sokkal később egy második követett, aminek eredményeként kirúgták. Szerencsére a munkanélküliség inkább új lehetőségeket jelentett, és a következő állása már egy kis victoriai utazási irodánál volt, ahol egyéb dolgok mellett arra kérték, írjon cikkeket a hírlevelükbe. Így aztán, a dolgok szerencsés együttállása folytán, azóta is úgy érezte, hogy Dickensnek köszönhetően indult el újságírói pályafutása.

Aktuális lelkiállapotától és életkörülményeitől függően a múzeumban mindig más és más terem volt a kedvenc helye. Az utóbbi időben a dolgozószobában töltötte szívesen az idejét. Szeretett megállni a sarokban, ahol az íróasztal sarka odaért az ablakhoz, és felsandítani Robert William Buss Dickensről készült befejezetlen festményére, melyen az író öreg karosszékében szundikál, miközben az általa kitalált szereplők körülötte lebegnek. Szerette külön-külön szemügyre venni őket, és felidézni első találkozásuk emlékét. Ez valami egészen mámorító gondolat volt: hogy egy múlt századi angol író kitalált alakjai beleszövődtek egy, a messzi Sydney-ben élő kislány életébe.

Ma azonban, ahogy a festményt szemlélte, észrevette, hogy van valami fenyegető abban, ahogy a regényalakok szinte kísértik írójukat, körbeveszik, zaklatják, még álmában sem hagyják békén. Jess ismerte ezt a lelkiállapotot. Pontosan így érezte magát, mióta felötlött benne az Ötlet. Voltaképpen többé-kevésbé egész életében ilyen volt: amikor támadt egy ötlete, attól fogva megszállottan forgatta a fejében, minden oldalról szemügyre vette, és nem hagyta abba, míg meg nem oldotta, rá nem jött, végig nem vitte. Számtalanszor volt szerencséje hallani, hogy ezzel a viselkedésével az őrületbe kerget másokat, hogy nincs önfegyelme, hogy összevissza csapong, és hogy olyasmibe ártja magát, amihez semmi köze. Azt ugyanakkor senki sem tagadhatta, hogy ez a jellemvonása előnyére vált a munkája során.

Ez a bizonyos ötlet egy héttel ezelőtt fogalmazódott meg a fejében. Jess épp hazafelé metrózott a könyvtárból, és amikor Hampsteadben leszállt, észrevette, hogy az utasok között egy idős hölgy küzd két hatalmas, telepakolt szatyorral. Jess felajánlotta a segítségét, és az lett a vége, hogy hazakísérte a hölgyet a Well Walk egyik sötét téglás, György korabeli házába a pub és a Gainsborough Gardens között. A séta és a megérkezésüket követő teázás során, amikor Jess végighallgatta új barátnőjének élettörténetét, kiderült, hogy a hölgy háza valamikor John Keats tulajdonában volt. Ráadásul a hölgy fiatal feleség korában megtalálta a költő egy Fanny Brawne-nak címzett levelét a lépcső résébe dugva.

Ez a meglepő tény elgondolkodtatta Jesst, vajon mit rejthetnek azok a házak, amelyek előtt nap mint nap elsétál. A mindenütt jelen levő történelem, az idő tapintható rétegei, bármerre fordul az ember, olyan tulajdonságai voltak Londonnak, melyeket húsz év elteltével sem tudott megszokni. Mi lenne, tűnődött el, ha találomra kiválasztana egy utcát, és meginterjúvolná minden ház jelenlegi lakóját, akiknek a története összefonódna a korábbi lakosok történetével, és természetesen a házak múltjával is? Csodás megdicsőülése lenne ez a történetek sokféleségének, és a sok láthatatlanul szövődő párhuzamos szálnak, melyek életünk keretét alkotják. Mennyi érdekes tény – egyesek aprók és meghittek, mások különlegesebbek – rejtőzhet a város poros lépcsőházaiban.

Mialatt Jess megtette a rövid távolságot a Well Walktól saját kis házáig a New End School árnyékában, gondolatban már fel is vázolt egy egész cikksorozatot. Kinyitotta a lakása ajtaját, lerúgta a cipőjét, és egyenesen felment a dolgozószobájába. Mialatt leszállt az este, és a monitor kékes fénybe vonta Jess körül a padlót, képernyőjén egyre sokasodtak a kutatásra megnyitott oldalak. Mire felállt a gép mellől, elkészített egy részletes vázlatot, egy ütős összefoglalót, és összeállított egy listát a szerkesztőségekről, amelyekről elképzelhető, hogy érdekli őket a dolog.

Az első eufória után következett a gyötrelmes várakozás időszaka. Hiába dolgozott Jess annyi éve teljes munkaidőben, ezt képtelen volt megszokni. A legutóbbi szerkesztő, akit előző nap megkeresett, ígéretesnek tartotta az ötletet, de azt mondta, „feljebbről” kell megszereznie a hozzájárulást, és még a hét vége előtt „visszaszól”. Ma péntek volt, Jess már tűkön ülve várta a hívást. Semmi esélye, hogy addig képes lesz bármi másra koncentrálni, így hát elsétált Hampsteadből át a Primrose Hillen, keresztül a Regent’s Parkon, egészen a múzeumig, ahová épp nyitásra meg is érkezett. Kisvártatva már szokott helyén, a teázóban ült egy kanna Darjeeling tea és egy szelet gyümölcskenyér társaságában. Tudta, hogy elkövette a szabadúszók legfőbb halálos bűnét: elköteleződött, és beleélte magát egy ötletbe, mielőtt még megkapta volna a szabad jelzést egy szerkesztőtől, aki hajlandó megvásárolni és megjelentetni a kész cikket; nem engedhette meg magának, hogy csak úgy saját kedvére írogasson.

A hírügynökségek költségvetése folyamatosan csökkent, a kisebb, független újságok kénytelenek voltak lehúzni a rolót, a híreket pedig sajtóügynökségektől vásárolták ahelyett, hogy helyben állították volna elő őket. Egész sor újságírót elbocsátottak, akik most mind szabadúszóként próbáltak megélni.

– Egy kis rugalmasság jót fog tenni – győzködték egymást eleinte aggodalmas optimizmussal; de túl sokan voltak a túl kevés sajtótermékre. Azt mondták nekik, hogy az olvasók manapság türelmetlenek, nem kíváncsiak bő lére eresztett sztorikra, írjanak rövidebb cikkeket, és elégedjenek meg a kisebb tiszteletdíjjal. Szinte lehetetlen volt megélni az újságírásból. Jess ismerősei közül páran újra beültek az iskolapadba, mások „szünetet tartottak”, megint mások ingatlanbizniszbe kezdtek vagy bitcoint bányásztak.

– Na és a filmforgatókönyv? – kérdezte Jess barátnője, Rachel segítőkészen. – Azt olvastam, hogy mindenki saját filmeket akar csinálni. A Netflix, az Amazon, mindenütt az áll, hogy mindent megadnának az új tartalmakért. Ki is az az újságíró, aki írta azt a forgatókönyvet? Valami máglya, vagy mi…?

– Tom Wolfe? Hiúságok máglyája?

– Igen, az! Na, miért nem írsz te is valami ilyesmit?

– Nem ő írta a forgatókönyvet, ő a könyvet írta.

– Hát akkor írj egy könyvet! Író vagy, nem?

Rachel jót akart, és szinte biztosan nem érdemelte meg a lesújtó pillantást, amivel Jess megjutalmazta. Jess több volt újságírót is ismert, akik könyvet írtak, de közülük csak egynek volt szerződése egy kiadóval, és minél kevesebbet gondol rá meg a fickó új feleségére, annál jobb. Azt már nem is említette, hogy a Hiúságok máglyája (a nyolcvanas évek meghatározó generációs regénye!) igazából először folytatásos sorozatként jelent meg huszonhét részben a Rolling Stone magazin oldalain. (Huszonhét részben!)

A múzeumi teázó hátulsó sarkában üldögélve Jess kitöltötte magának a tea maradékát. Éppen visszatette a teáskannát az asztalra, amikor megakadt a szeme az asztalon heverő szórólapon, mely Dickenst ábrázolta. Na, Ő biztosan nem hagyta volna, hogy a globális dekonjunktúra tönkretegye! A pasas legendásan produktív volt: tizenöt regény, öt kisregény, tíz gyerek, egy halom novella, költemények és színdarabok serege, nemzetközi turnék, és nem elhanyagolható mértékű, társadalmi változást előidéző emberbaráti tevékenység. Mondjuk ott volt neki a felesége, aki a hátországban intézte a dolgokat – és, mint utóbb kiderült, a felesége húga is.

Jess gondosan összehajtogatta a szalvétáját, és letette a kés alá. A helyzet az volt, hogy egyszerűen hiányzott neki egy nagyobb lélegzetvételű projekt, ahol elmélyedhetne a kutatásban, és egészen belemerülhetne a témába. Hiányzott, hogy válaszok után kutasson, és történeteket oszthasson meg másokkal. Tudta, hogy kínosan nagyképűen hangzik, de legjobb pillanataiban őszintén úgy gondolta, hogy nagyon fontos munkát végez: feltárja az igazságtalanságokat, és felelősségre von kormányokat és politikai vezetőket azok nevében, akik ezt nem képesek megtenni. Az álhírek és a közösségi média összeesküvés-elméleteinek idején az oknyomozó újságírásnak minden korábbinál fontosabbnak kellene lennie, nem? Jó, nem arról van szó, hogy meg akarja váltani a világot, csak szeretett volna valami értelmes dolgot csinálni.

– A ház részleteit kifizetni, na az értelmes dolog – jegyezte meg egyszer Rachel.

És méghozzá mekkora részleteket! Rachelnek igaza volt. Az már tényleg túlzásnak tűnt, hogy a munkájának egyszerre értelme is legyen, meg elég pénzt is hozzon a konyhára, hogy ki tudja fizetni a számlákat. A spirituális kiteljesedést elvárni a munkájától olyan luxus, amit nem sokan engedhetnek meg maguknak a földkerekségen. Ugyanakkor nehéz elfogadni, hogy a világnak csak a divatról meg a legújabb urbánus kávétrendekről kellenek tudósítások. Jess néha úgy érezte, ugyanúgy szennyezi a bolygót, mintha műanyag szívószálat gyártana.

Felemelte a telefonját, és homlokát ráncolva a képernyőre meredt. Még mindig semmi.

Persze lehet, hogy a pasas e-mailt küld, bár azt mondta, hívni fogja.

Jess ellenőrizte az e-mailjeit.

Ellenőrizte, hogy elég hangosra van-e állítva a telefonja.

Letette az asztalra a mobilját, és felpillantott, amikor egy meglehetősen zajos család érkezett a teázóba. Először csak a zsivaj és a mozgás tűnt fel, beletelt néhány pillanatba, mire átlátta a helyzetet: síró kisbaba a férfi mellkasán hordozóba kötve, esőtől elázott ötéves az anyja karján és egy határozott elképzelésekkel rendelkező, rettenthetetlen totyogós. Üres asztalra vadásztak, miközben színes hátizsákjaikkal neki-nekimentek az asztaloknak, falaknak, ahogy manőverezni próbáltak a szűk térben.

Jess szeme összeakadt az anyáéval, és észrevette, hogy egy emberi lény van a felfordulás másik végén.

– Én kész vagyok, épp menni készültem – mondta üres csészéjére mutatva.

Jess úgy döntött, nem megy vissza a múzeumba. Inkább beül a könyvtárba; még az is lehet, hogy végez egy kis kutatást a Well Walk-projekthez. Nem áll neki az írásnak, dehogyis, épp csak előkészül, hogy elkezdhesse a munkát, mihelyt a várt telefonhívás beérkezik.

Még mindig a táskájában kotorászott valami után, amikor fel sem nézve kinyitotta a múzeum ajtaját, és kilépett az utcára. A feje búbját érő esőcseppeket megérezve lelki szemei előtt megjelent a konyhai padon biztonságban pihenő esernyője. Felsandított, az alacsonyan szálló szürke felhők visszabámultak rá: már azelőtt ronggyá ázik, hogy elérne a metróig. Éppen sarkon fordult volna, hogy mégis visszamenjen a múzeumba, amikor meglátott egy taxit, ami a Guildford Street felől kanyarodott be az utcába. A taxi luxusát mostanában nem igazán engedhette meg magának, minden fillérjét a lakáshitel részleteire költötte, de amikor a távolból mennydörgés robaja hallatszott, kinyújtotta a karját, hogy leintse a kocsit. Mindegy, legfeljebb kénytelen lesz egyetlen pohár borral beérni, amikor péntek este találkoznak Rachellel. Ezért is csak magát hibáztathatja, minek kellett neki Londonnak azon a részén lakást venni, ahol egy pohár rozé egy húszasba fájhat.

Abban a pillanatban, ahogy bekecmergett a taxi hátsó ülésére, megszólalt a telefonja. Beszorította a füle és az álla közé.

– Halló… tudná tartani egy pillanatig? – szólt bele, miközben az esőtől pettyes ülésre csúszva maga mellé tette a táskáját.

– A British Librarybe, legyen szíves – szólt oda a taxisnak. Kinyúlt, hogy becsapja az ajtót, és ahogy a sofőr elegánsan megfordult, és elindult nyugat felé, visszatért a félbeszakított híváshoz. – Elnézést – mondta. – Most már itt vagyok.

– Jess? Jessica Turner-Bridges?

Jess megacélozta magát, próbálta tompítani feltámadó reményeit.

– Igen, én vagyok, tessék.

Örökké emlékezni fog a taxi fűtésének meleg illatára és a szélvédőn az ablaktörlő szorgalmas surrogására. A hívás még nagyobb sokként érte amiatt, hogy valami teljesen másra számított. Mert nem a magazin mellékletének szerkesztője volt a vonal túlvégén, hanem egy hang a múltból, messze-messze földről, egy másik életből, és közölte vele a lehető legrosszabb hírt. Azt a hírt, amelytől titkon azóta rettegett, hogy eljött Sydney-ből Londonba.

MÁSODIK FEJEZET

– De hát hogy esett el a nagyanyád? – kérdezte Rachel kényelmesen bekuckózva a szokásos helyükön a kipárnázott bokszban a Heath Street és a Church Row sarkán lévő tapasbár pincehelyiségében. – Nincs valami ápolónő, aki vigyáz rá?

– De, van egy ápolója, de éppen szabadnapos volt – magyarázta Jess. – Úgy volt, hogy Nora a könyvtárszobában fog levelekre válaszolgatni, Patrick, az ápolója ott hagyta, amikor elment. Nem is értem, mi jutott eszébe. Már megebédelt, és a hálószobájához csak a hallon kell keresztülmennie. Sehova máshova nem kellett volna mennie.

És végképp nem kellett volna felmásznia a padláslépcsőn. A történetnek ezt a részét Jess nehezen tudta hová tenni. Az évek alatt, amikor együtt lakott a nagyanyjával a kikötőre néző házban, egyetlen alkalomra sem tudott visszaemlékezni, amikor Nora látogatást tett volna a padláson. Jessnek sem volt szabad felmennie oda. A padlás egyike volt annak a néhány helynek, ahol tilos volt játszania, mert a lépcső túl meredek és veszélyes volt. A tiltás természetesen pontosan ellentétes hatást váltott ki – Jess sok időt töltött odafent a csapott tetejű padlástérben, de Nora soha életében nem nyitotta rá az ajtót, és soha, a legkisebb érdeklődés jelét sem mutatta a padláson található dolgok iránt. Egy Darling House méretű házban erre nem is volt semmi szüksége. Minden értékes és kevésbé értékes holmi bőven elfért a földszinti helyiségek szekrényeiben és fiókjaiban.

Jess meredten bámulta a pohár bort, melyet azóta dédelgetett a kezében, amióta Rachellel találkoztak. Nem ez lett volna a megfelelő alkalom az önkorlátozásra, de sajnos nem volt más választása. A taxiban ülve annyira sokkolta a telefonhívás, és utána annyira szeretett volna minél többet megtudni a balesetről a nagyanyja bejárónőjétől – hála az égnek, hogy Mrs. Robinson ott felejtette a bevásárlószatyrát a Darling House-ban, és visszament érte –, hogy megkérte a taxisofőrt, inkább vigye haza egészen Hampsteadbe. A New Enden feltúrt utcák miatt a taxinak vissza kellett fordulnia a West Heath Road felé, és az egész utazás majdnem huszonöt fontjába került.

– Egyszerűen el sem tudom képzelni, minek ment fel oda. Az igazából nem is egy rendes lépcső. Meredek, és nincs rendesen megvilágítva.

Rachel óvatosan megkérdezte:

– Hány éves is a nagymamád?

– Majdnem kilencven. És tudom, hogy most mit gondolsz, de nem, fejben teljesen rendben van, vág az esze, mint a borotva.

Rachel kedvesen bólogatott, de Jess látta rajta, hogy nem érti a dolgot. Nora nem egy rozoga öregasszony volt, aki gyámoltalanul totyorászik a lakásában, elfelejt dolgokat, és véletlenül elindul a padlásra ahelyett, hogy bemenne szépen a hálószobájába, mert elfelejtette, hogy eredetileg oda indult. Nora éles eszű volt, és csodálatra méltó, egyáltalán nem látszott rajta a kora. A válása után megalapította a Nora Turner-Bridges Groupot, mindezt abban az időben, amikor a nők – különösen az egyedülálló nők – még nem nagyon lehettek mások, mint titkárnők vagy bolti eladók, és hatvan évvel később még mindig minden áldott nap betelefonált a cég irodájába, hogy érdeklődjön a legújabb fejlemények felől.

A tény, hogy Rachel nem ismeri Norát, hirtelen tátongó szakadékot nyitott közöttük, és Jess szíve összeszorult, érezte a pánik elszigetelő erejét. El akarta magyarázni, hogy Nora bölcs és merész és a végsőkig hűséges. Hogy befogadta Jesst, és a lányaként szerette, és soha egyetlenegyszer sem éreztette vele, hogy kényelmetlen újra egy gyerek terhét felvállalnia; hogy azt éreztette Jess-szel, ő egy régóta vágyott, értékes ajándék. Egy második esély, mondta néha, és Jess egyedül ilyenkor látta az arcán azt a szomorkás, távolba révedő kifejezést. Egymás második esélye voltak.

Az egyik szomszédos asztalnál hangosan felröhögött egy harsány, nagyképű, szakállas pasas, Jess odasandított, és a magány érzése ugyanolyan gyorsan elillant, ahogy érkezett. Csak annyit mondott:

– Nora nem olyan, mint mások. Ő egy egészen egyedi, abszolút önálló egyéniség.

– Teljesen úgy hangzik, mint valaki más, akit ismerek.

Jess gyerekkorában sokszor hallotta ezt, nem utolsósorban magától Norától, aki szerette emlegetni, hogy Jess egy „igazi Turner”, főleg, amikor Jess kitűnt a többiek közül az iskolában, bekerült az úszóválogatottba vagy egy vitaversenyben megsemmisítette az ellenfél csapatát. Annak idején Jess imádta ezt az összehasonlítást. De most, hogy az élete szerinte lejtőre került, inkább zavarba jött tőle.

– Nem – mondta határozottan. – Norából csak egy van.

Rachel gyengéd részvéttel megszorította a kezét.

– És mit mondtak a kórházban?

– Szinte semmilyen részletet nem tudok. Mire befejeztem a beszélgetést Mrs. Robinsonnal, és felhívtam a kórházat, az orvos már elment, a nővéreknél meg éppen műszakváltás volt. Reméltem, hogy megtudok valamit, de az ápolónő, akivel beszéltem, csak annyit tudott, ami fel volt írva Nora kórlapjára: elesett, beverte a fejét és eltörte a csuklóját, alszik, de stabil az állapota. Azt mondták, majd reggel telefonáljak.

– Sydney-ben mindjárt reggel lesz, nem?

– Ma este nyolckor – pillantott az órájára Jess. Még egy órát várnia kell. – Az orvosa akkor lesz bent megint. Miután beszéltem vele, tudni fogom, hogy haza kell-e utaznom.

– Haza, Ausztráliába? – csodálkozott el Rachel. – Mikor?

– Holnap este. Már lefoglaltam egy helyet, legkésőbb holnap reggelig kell megerősítenem.

Azt nem említette, hogy az egyenlege miatt csak egyirányba tudott jegyet foglalni.

– Lemaradsz a gáláról.

– Tudom.

– De hát már a bosszúruhát is megvettük!

– Sajna úgy fest, hogy majd egy másik alkalommal veszem fel. Ha Norának szüksége van rám… ki másra számíthatna?

– Anyádra például?

– Ne már! – forgatta a szemét Jess.

– Biztos, hogy nem azért mész haza, hogy lemaradj a gáláról?

– Egyáltalán nem azért.

Rachel belekortyolt a borába, és sokat mondóan elnézett Jess bal válla fölött.

– Nem azért, esküszöm. Egyáltalán nem érdekel.

– Akkor, ha a doktor azt mondja, hogy a nagyanyád rendben van, miért nem vársz még pár napot? Két legyet ütsz egy csapásra. Elmész a gálára, felveszed azt a mesés ruhát, megmutatod a pasasnak, hogy milyen jól érzed magad, és kicseszettül elbűvölöd az összes szerkesztőt, akivel találkozol. Aztán szépen lefoglalod a repjegyedet, és győzedelmesen elrepülsz kedden reggel. Otthon töltheted a karácsonyt.

– Lehet – mondta Jess inkább azért, hogy megnyugtassa a barátnőjét, mint azért, mert tényleg számításba vette a dolgot. Igazság szerint mióta először megengedte magának a gondolatot, hogy esetleg nem megy el a gálára, óriási megkönnyebbülés lett úrrá rajta. Nem vágyott Matt után, és tényleg semmi sem történne, ha összefutnának. Már látta párszor a szakítás óta, egyszer Maxine-t is, és mindenki nagyon érett, felnőtt módon viselkedett. De mindennek van határa. – Majd meggondolom – mondta.

– Jó – mondta Rachel kicsusszanva a bokszból. – És most, az ég szerelmére, idd meg végre a borodat, hogy rendelhessünk egy újabb pohárral, amikor visszajövök.

Jess követte a szemével Rachelt, ahogy eltűnt a mosdó irányában, majd a tekintete megállapodott egy társaságon, úgy egy tízessel lehettek fiatalabbak, mint ő. Arcukon ott fénylett az a felhevült boldogság, amit az ember péntek este érez egy zsúfolt helyen barátok, bor és kaja társaságában, a világ legmenőbb városában, zsebében elég pénzzel, hétvége előtt.

Ahogy figyelte őket, egy jóképű srác az asztal végén mondott valamit, amire a többiek nevetésben törtek ki, és a mellette ülő lány azzal a tipikus birtokló szemöldökfelhúzással mosolygott, amiből egyből kiderült, hogy ő az előbbi srác párja. Jess előtt hirtelen felrémlett a régi partik kísértete. Ő és Matt valamikor pontosan ilyen párost alkottak. Eszébe jutott egy különösen szórakoztató kétszemélyes jelenetük, amit mindig akkor adtak elő, amikor az ismeretségi körükben valaki a szülőség nehézségeire panaszkodott. Jess ilyenkor mondott valamit arról, hogy a munkája teljes embert követel, mire Matt egyetértőleg hümmögött, majd azzal a szokásos csibészes vigyorával hozzátette, hogy ezenkívül ő – mármint Matt – nem igazán anyatípus. Reakció: hangos nevetés.

De az nevet, aki utoljára nevet. Utoljára rajtuk nevettek. Vagyis inkább rajta. Merthogy mostanra neki se munkája, se partnere, se gyereke, Mattnek ellenben fiatal felesége és egy tündéri, öt hónapos kislánya van, valamint újsütetű megvilágosodása az apaság csodáinak tekintetében. Továbbá állandó rovata a Daily Mailben a baba születése után írt kis cikkének elképesztő sikere óta. A rovatnak az volt a neve, hogy Papa a városban, és főleg arról szólt, hogy a korábbi partiarcot mennyire megváltoztatta az apaság. A verebek azt csiripelték, már készül a könyv is.

Nagyobbat kortyolt a borból, mint akarta, és már bánta, hogy nem ízlelgette inkább. A szakállas pasas a szomszéd asztalnál megint felröhögött, és a hang visszaverődött az alacsony boltíves mennyezetről. Jesst hirtelen ellenállhatatlan vágy fogta el, hogy behúzzon neki egyet.

Az asztalok között kacskaringózó Rachel visszatérése terelte el gyilkos gondolatait.

– Apropó szerkesztők – mondta Rachel visszacsusszanva a helyére –, van valami hír a Well Walk-projektedről?

Jess nem gondolta, hogy feltűnően hosszú szünetet tartott, de úgy látszik, mégis, mert Rachel azonnal lecsapott:

– Nem kellett neki? Hogy a fenébe, ez normális? Mondta, hogy miért?

– Nem akar cikksorozatot. Olyan írás kell neki, ami „közvetlenebb” és kevésbé „történelmi”.

A szerkesztő Mrs. Robinson után nem sokkal telefonált, pont amikor Jess próbálta összekaparni a pénzt a taxira meg a borravalóra.

– Oké, én nem beszélek „íróul”. Mit jelent az, hogy „közvetlen”?

– Személyes. Az én szemszögemből.

– Hát akkor írj a saját házadról. Az is öreg, legalább százéves.

– Lehet. Bár az volt a benyomásom, hogy pont ez a rész nem tetszett neki. Azt mondta, az emberek nem azért olvassák a magazint, hogy történelemórát tartsanak nekik. A saját érzéseikre és tapasztalataikra akarnak ráismerni az író életében. Az kell, hogy „fontosnak” érezzék.

– Te jó isten! Rendeljünk még egy kört!

– Nem, kösz, nekem elég lesz.

Az utóbbi időben majdnem minden Rachellel folytatott beszélgetésük Jess életének valamilyen csalódásáról vagy kudarcáról szólt. Jess nem is tudta, mikor lett belőle ez a lúzer, aki ennyire szomjazik a megerősítésre. Szinte saját magának is idegen volt.

– Miért? Meghívlak.

Jess hálásan mosolygott.

– Tényleg mennem kell. Időben fel akarom hívni a kórházat, még mielőtt az orvos elkezdi a vizitet.

Rachel bólintott.

– Hát, tulajdonképpen nekem is haza kéne mennem. Tudod, felelősség, meg minden. Milliószor kértem a bébicsőszt, hogy költözzön oda hozzánk, de ragaszkodik hozzá, hogy esténként hazamenjen a saját nyugalmas kis zugába.

Fizettek, aztán a lépcső alján belebújtak kabátjukba és sáljukba, az utcára kiérve pedig sapkát és kesztyűt húztak. Későbbre havat ígért a meteorológia, de egyelőre csak havas eső esett, az utcai lámpák fényében fel-felvillantak a hópelyhek. Megölelték egymást, és Rachel komoly képpel Jessre meredt.

– Azonnal hívj, mihelyt megtudsz valamit Noráról. És ha tényleg visszamész Óz földjére, szólj, ha kell segíteni valamit, amíg nem vagy itt. Locsolni a virágaidat, néha ránézni a lakásra, játszani a zongorádon – vigyorgott Rachel, majd arcon csókolta Jesst, megfordult, és elindult a Church Roadon a St. John’s irányába.

Jess egy percig bámult a barátnője után, ahogy az átmegy az úton, majd befordul a sarkon a Holly Walkra, a domboldalban fekvő meleg otthona felé sietve, ahol gyerekzsivaj, szétszórt játékok és egy kedves, fáradt banki alkalmazott várja, a férje, akinek Ben a neve.

Jess végigment a csendes Heath Streeten, és átvágott a Perrin’s Lane-en. A karácsonyi fények már mindenütt fent voltak, apró fényfüzérek lógtak cikcakkban a keskeny, macskaköves sikátor felett. Mindig úgy érezte, a város ilyenkor az igazi. De ma különösen szíven ütötte a hely szépsége – a girbegurba házikók, a borostyánnal befutott téglafalak, a függönyök mögül kiszűrődő meleg, sárgás fény otthonossága. Eszébe jutott, hogy valamikor ő is a része volt ennek, most viszont kívülállóként jár itt, mint egy megfigyelő.

Ahogy a Waterstones könyvkereskedés mellett elhaladt, a zsebében megrezzent a telefonja. Kesztyűs kezével előbányászta, és kiszabadította jeges ujjait, hogy megnyissa az üzenetet.

Racheltől jött: Tudom, hogy mit kéne írnod!!! – állt a képernyőn, mögötte három pont, mely folytatást ígért.

Olyasmit, amiben mindenki magára ismerhet!

Újabb pontok, amelyek olyan soká villogtak, hogy Jess azalatt átért a zebrán, és befordult a Flask Walk tetejére.

Az üzenet vége akkor érkezett meg, amikor éppen a Judy Green’s Garden Store mesebelien kivilágított kirakata előtt haladt el.

Ha visszamész Ausztráliába, írj erről! Arról, hogy milyen érzés ilyen hosszú idő után újra hazatérni.

HARMADIK FEJEZET

Heathrow repülőtér, 2018. december 8.

Bár a Quantas járata Ausztráliába késő éjszaka indult, Jess jóval korábban elindult otthonról; részben, mert vonattal akart kimenni a repülőtérre, és az ember soha nem tudhatja, mi jön közbe, részben meg azért, mert ahogy összecsomagolt, és előkészítette a házat a távozására, hirtelen elkezdte úgy érezni magát, mint egy vendég, aki túl sokáig maradt, és házigazdáját csak a jólneveltsége akadályozza meg abban, hogy kidobja. A vonaton minden jól ment, és bőven időben érkezett. Beült egy kávézóba a biztonsági ellenőrzőpont közelében, hogy bekapjon valamit, mielőtt beleveti magát a repülőre szállással járó cirkuszba. Ezt a kapuk előtti külső részt kedvelte jobban, ahol az utazók és családtagjaik még együtt vannak. Szerette találgatni az utazás célját, hogy vajon milyen rokoni viszonyban állnak egymással, és mennyi ideig lesz távol, aki elutazik.

Már egy ideje figyelt egy három főből álló kis társaságot az övével szomszédos asztalnál, és most is őket nézte, ahogy a biztonsági ellenőrzés felé sétáltak. Nyilvánvalóan a hátizsákos fiatal nő utazik, ő gyorsabban lépkedett, mint az idősebb pár, lelkesnek tűnt. Néhány méterrel a kapu előtt megállt, megölelték egymást, még váltottak pár szót, valamit mondtak a hátizsákról, felnevettek. Még egy sor ölelés, aztán a lány egyedül folytatta útját a bejárat felé. Egyszer még visszafordult, odaintett a (valószínűleg) szüleinek, rájuk mosolygott, aztán többet nem nézett vissza.

Húsz évvel ezelőtt Jess volt ez a lány. Ismerte a kapu másik oldalának izgalmát, az igazi szabadság első ízét, a mámorító érzést, hogy végre a maga ura, ő dönt a saját sorsáról.

Nora kísérte ki a sydney-i repülőtérre. Akkor még mindketten azt hitték, csak egy évről van szó. Jessnek volt egy vadonatúj utazótárcája – ajándék Norától –, melyben ott lapult a beszállókártyája, egy köteg utazási csekk, egy osztálytársa édesanyja nénikéjének a neve, aki szállást ad neki holborni háza padlásszobájában, valamint a kinyomtatott útiterv, benne a tizenkét hónappal későbbi hazautazás dátuma. Norával a Nemzetközi Indulások kapujához közel eső kávézóban várakoztak, Jess túlságosan izgatott volt, csak pár kortyot tudott lenyelni a kapucsínójából, de Nora kettőjük helyett is beszélt, vidáman csacsogott különböző közös ismerőseikről. Csak akkor fogyott ki a mondanivalóból, amikor az induló járatokat jelző táblán megjelent Jess Szingapúron keresztül Londonba tartó repülőgépe.

Jess még egyszer utoljára ellenőrizte az iratait, és azt mondta:

– Szerintem mennem kéne.

– Hát, tényleg nem lenne jó kezdete a nagy kalandodnak, ha lekésnéd a gépet – értett egyet vele Nora.

Együtt odamentek a kapuhoz, megölelték egymást, és ebben a pillanatban Jesst hirtelen a hatalmába kerítette a vágy, hogy megmondja a nagyanyjának, hogy ez az egész egy szörnyű tévedés, hogy természetesen nem akar Londonba menni, ahol nem is ismer senkit, hogy inkább visszamenne a Darling House-ba, hogy a kanapén ülve együtt megnézzék a BBC sorozatát, a Büszkeség és balítéletet, és hogy igen, elfogadja Nora barátnőjének gyakornoki állásajánlatát a Sydney Morning Heraldnál.

A nagyanyja talán megérzett valamit az ölelésben abból, hogy Jess elhatározása borotvaélen táncol, és a törékeny egyensúly bármelyik pillanatban felborulhat, mert a kezébe fogta, és megszorította Jess mindkét kezét.

– Valaki egyszer régen azt mondta nekem, hogy a félelem az új lehetőségek kapuja. És biztosíthatlak róla, aranyom, hogy minden egyes jó dolog, ami azóta történt velem, azért következett be, mert a félelmeim ellenére mertem cselekedni – ölelte magához Jesst. – És ne feledd – tette hozzá szelíden –, bármi történik, én itt leszek, és mindig, mindig hazajöhetsz hozzám.

A Heathrow kávézójában elfoglalt kilátóhelyén, miközben új emberek foglalták el a mellette levő asztalt, Jess lejegyezte ezt az emléket a jegyzetfüzetébe. Örült, hogy most eszébe jutott. A készülő cikkének szép keretet adna, ha belefoglalná Nora húsz évvel ezelőtti tanácsait. A Well Walk projektbe beleölt kutatómunkája és az ezzel kapcsolatos izgalmak után a Hazatérés Sydney-be elképzelését és vázlatát, melyet a kórházzal való előző esti beszélgetés után vetett papírra, kitörő lelkesedéssel fogadták, a szerkesztő már a jövő hét végére kérte az első anyagot. Mivel a visszaútra még össze kellett valahogy szednie a pénzt, Jess egyből igent mondott.

Igazság szerint a feladat nem ígérkezett nehéznek. Szemben a sokszor bonyolult kutatásokat igénylő oknyomozó riportokkal, melyekre a karrierjét építette, ez egy pompás kis utazós darab egy olyan helyről és egy olyan emberről, akit jól ismert. Már a repülőtérre menet felskiccelt egy vázlatot, megcsillagozva néhány részt, ahova jól beleillenének kis színes, aktuális részletek. Most pedig gyorsan papírra vetett egy rövid feljegyzést a korábbi hazautazásokból már oly jól ismert tapasztalatokról: a hosszú repülőút okozta kábultságról, hogy milyen érzés elveszíteni egy napot a naptárból, megérkezés után a szédülést és rogyadozó térdeket, és a leküzdhetetlen álmosságot, mely a legrosszabb pillanatokban képes rátörni az emberre.

Jess feltette a kupakot a tollára, és felpillantott az induló járatok táblájára. Az övéhez már odaírtak egy kaput, és alig több mint egy óra volt az indulásig. A noteszt bedugta a kézitáskájába, ellenőrizte, hogy megvan-e a laptopja, telefonja, pénztárcája és fülhallgatója, majd elindult a biztonsági kapu felé. Az előbbi idős pár, a férfi és a nő még mindig ott álltak, együtt, mégis egyedül, mindketten az üres kimenő kaput bámulták, mintha arra számítanának, hogy a lányuk bármelyik pillanatban újra felbukkanhat. Talán maradnak, amíg a lány gépe felszáll, vagy csak nem tudják, most mihez kezdjenek. Lehetséges, töprengett Jess, hogy miután valaki ilyen hosszú ideig gondoskodott egy másik emberi lényről, nem felszabadulást, hanem céltalanságot érez, amikor hirtelen erre többé már nincs szükség.

Mialatt Jess levette a cipőjét, és a laptopjával együtt beletette a műanyag ládába a szalagon, arra gondolt, vajon Nora mit csinált, miután ő eltűnt a sydney-i repülőtér kapuja mögött. Biztosan furcsa érzés volt a nagyanyjának egyedül hazatérni a Darling House-ba. Addigra Jess már egy évtizede nála lakott, és a ház túl nagy volt ahhoz, hogy valaki egyedül éljen benne. Jesst minden alkalommal, amikor belépett a saját háza kapuján Hampsteadben, szíven ütötte, milyen sivárnak és csendesnek tűnik a lakás, mióta Matt elköltözött. Néha azon kapta magát, hogy óvatosan, lábujjhegyen járkál, mintha nem akarná megzavarni a csöndet, máskor meg szándékosan zajt csapott, hogy dacoljon a magánnyal. Amikor előző este, a Rachellel való találkozásuk után hazaért, szinte megállt körülötte a levegő, lassan, némán, és Jess gyorsan felkapcsolta a villanyt és benyomta a tévét, hogy valahogy életet leheljen a lakásba.

Ő és Matt akkor bérelték ki a lakást, amikor London északi részére költöztek, és földöntúli boldogságban úsztak; a ház egy kurta kis zsákutcában volt egy park mellett, az utcájuk olyan rövid volt, és olyan eldugott, hogy az ember könnyen elsétált mellette, észre sem véve a létezését. Amikor a ház tulajdonosa meghirdette eladásra, az agyukra ment a sok egymást érő házbemutató. Az ötlet, hogy ők maguk is megvehetnék, ha másért nem, hogy egyszer s mindenkorra véget vessenek a lakás iránt érdeklődők rohamának, először csak viccként merült fel. De minél többet töprengtek rajta, annál kevésbé tűnt viccesnek, míg végül Matt úgy döntött, hogy pénzzé teszi az apjától kapott részvényeket, hogy le tudják tenni a foglalót, és egyszerre azon kapták magukat, hogy hosszú és bonyolult kérvényeket töltögetnek, hogy bankkölcsönhöz jussanak.

– Egy londoni ingatlannal nem járhat rosszul az ember – mondogatták egymásnak idegesen a kölcsönigénylő lapon szereplő csillagászati összegeket nézve.

Miután Matt elment, Jess vette át a részletek fizetését, és bonyolult megegyezésre jutottak, mely szerint Jess két éven belül kivásárolhatja Mattet, ha tudja. Azóta elvesztette a fizetését, kapott egy kis végkielégítést, és gyakorlatilag a megtakarításait élte föl. Jess mindig szerencsésnek tartotta magát amiatt, hogy ott lakhat, de most úgy érezte magát, mint egy csaló, egy lakásfoglaló, aki eljátssza, hogy csodálatos, gazdag élete van, de valójában egyik napról a másikra él.

– Szerinted a családod nem tudna segíteni? – kérdezte Rachel egyik este, amikor Jess épp azon siránkozott, vajon meg tudja-e tartani a házat.

„Család” alatt természetesen Norát értette, de Jess olyan hevesen rázta a fejét, hogy Rachel nem feszegette tovább a dolgot. Igazából Nora szinte biztosan szívesen segített volna, sőt még örült is volna, hogy támogathatja Jesst. Nora imádta a házakat – a cége, amit alapított, régi házak helyreállításával foglalkozott –, és nagyon boldog volt, amikor Jess elmondta, hogy Matt-tel fejest ugranak a házvásárlásba. Fényképeket, leírásokat és mindenféle részleteket követelt a házról. De Norától pénzt kérni egyet jelentett volna azzal, hogy Jess beismeri azt a két dolgot, amit semmiképpen nem akart, hogy Nora megtudjon: hogy gyors egymásutánban elveszítette nemcsak a munkáját, hanem a párját is. Úgyhogy megfogadta, hogy egyedül oldja meg a kölcsön részleteinek visszafizetését.

Jess nem akart titkolózni Nora előtt, de szégyellte a jelenlegi helyzetét, és nem akart csalódást okozni a nagyanyjának. Ráadásul ez az egész csak átmeneti állapot. Bármelyik pillanatban megfordulhat a szerencséje. Addig is mindent megtesz, hogy mérsékelje a kiadásait. Az ausztráliai repülőút nem volt betervezve a költségvetésbe, de elkerülhetetlen volt. Amikor másodszor is felhívta a kórházat, és tájékoztatást kért az orvostól, az azt mondta, hogy Nora zavart volt, amikor felébredt.

– Agyrázkódás után ez nem ritka – magyarázta az orvos. – Az MRI- és a CT-felvételeken is látszott némi duzzanat.

– Londonból telefonálok – mondta Jess. – Lefoglaltam egy helyet a holnapi járatra, de nem voltam biztos benne, hogy azzal menjek-e, vagy inkább várjak, míg Norát hazaengedik.

Az orvos nem finomkodott.

– A nagymamája nyolcvankilenc éves – mondta. – Ha azért jönne haza, hogy még találkozzon vele, akkor én a maga helyében nem halogatnám.

Másnak ez talán nyilvánvalónak tűnhetett, de Jesst nagyon szíven ütötte a dolog. Persze mindig tudta, hogy egyszer kaphat egy hívást az éjszaka közepén, amelyben egy idegen hang közli a rossz hírt. Ilyen az élet, ha valaki nem a hazájában él. De valamiért mindig azt gondolta, hogy a rossz hírnek az anyjához lesz köze. Sokkal könnyebb volt elképzelnie Pollyt, amint leveri a lábáról valami baleset vagy betegség, mint elfogadni, hogy idővel Norát is sújtják majd az idős korral járó gondok, ahogy az emberiség többi részét.

De az orvos nem köntörfalazott, és miután befejezték a beszélgetést, Nora egyenesen a Ouantas weboldalára kattintott, hogy megerősítse a foglalását a másnap esti járatra.

*

Amikor visszavette a cipőjét, és begyűjtötte a laptopját és a többi holmiját a futószalagról, Jess megérkezett a hármas terminál indulási csarnokába. A hely máskor sem különösebben vonzó vagy otthonos, de decemberben tiszta bolondokháza volt. Jess az iskolai tanítási időszakok és szünetek ritmusán kívül élte az életét, ezért mindig meg tudta lepni, amikor kidugta az orrát az ajtón, és gyerekekbe ütközött. De egy ilyen karácsony előtti szombati napon természetesen mindenütt ott nyüzsögtek, miniatűr utazótáskákat húztak maguk után mit sem sejtő felnőttek útjába tévedve, világító Mikulás-sapkákban és vicces napszemüvegekben, sőt, az egyik kisgyereknek Rudolf, a rénszarvas alakú felfújható úszógumija volt.

Jess végül elérkezett az utolsó útlevél-ellenőrzéshez, aztán leült az üvegfalú váróteremben. Jobban szeretett itt várakozni. Szemben az indulási csarnok bevásárlóközpontnak álcázott senki földjével, ahol az üzletek és az éttermek mintha el akarnák feledtetni az emberekkel, hogy most hivatalosan a semmiben vannak, vámmentes területen, a földi lét legszélső zónájában. A beszállókapu nem akart másnak látszani, mint ami volt: egy raktárhelyiség emberek számára, akik innen már csak egyetlen irányba mehetnek tovább.

Jess talált egy helyet, ahonnan rálátott a kifutópályára. Az ablak túloldalán, a sötét londoni éjszakában ott állt a hatalmas fehér madár, ami az éjszaka folyamán elviszi őket Sydney-be. Leszállt a köd, és a földi kiszolgáló személyzet tagjai narancssárga fényű zseblámpákkal jeleztek egymásnak, ahogy rutinfeladataikat végezték.

Majdnem napra pontosan négy éve volt, hogy hazavitte magával Mattet, hogy Noránál töltsék a karácsonyt. Nora megkedvelte Mattet, aki viszont egyenesen imádta Norát. Matt a Darling House-t is imádta.

– Olyan, mintha a Mississippi partján állna – mondta egyik nap a férfi. A kovácsoltvas székeken üldögéltek egy hatalmas zsakaranda árnyékában, mint julep koktéljaikat szürcsölgetve, és nézték a tekintélyes faházat a kert túlsó végében.

– Itt gyakorlatilag a trópusokon vagyunk – emlékeztette Mattet Nora. – A nagyapám öt évvel azután építtette fel a Darling House-t, hogy megérkezett Skóciából. Addigra már tisztában volt vele, hogy ez az éghajlat mást követel meg, mint amihez ő gyerekkorában hozzászokott.

– Ez a ház egy tiszteletre méltó idős hölgy – jelentette ki Matt. – Kovácsoltvascsipke kendőjében nézi a kikötőt.

Nora elmosolyodott.

– Pontosan így van. És emiatt jövünk ki mi ketten olyan jól egymással. Egyformák vagyunk.

Nora egész életében a Darling House-ban lakott, és ugyanannyira hozzátartozott a házhoz, mint a bejáratot őrző két kőoroszlán és a vakítóan kék égre meredő téglakémények. Szinte lehetetlen volt őt máshol elképzelni. Jessnek elég volt behunynia a szemét, hogy megjelenjen előtte a nagyanyja, ahogy üdvözlésre tárt karral áll a bejárathoz vezető széles betonlépcsőn.

Rengetegen próbálták rávenni Norát az évek során, hogy adja el a házat: hírességek, tehetős társasági figurák és ingatlanfejlesztők. Kisebb vagyonokat ajánlottak érte, de Nora megingathatatlan volt.

– Ebben a házban fogok meghalni – mondta újra és újra. – Mit érdekel a pénz? Sokkal fontosabbak az emlékek, amelyeket ezek a falak őriznek.

Nem mintha Nora csupa jó emléket őrzött volna. Jess tudta, hogy a gyerekkora enyhén szólva nem volt idilli, a szülei gyakran elutaztak, és magára hagyták Norát, akiről dajkák és nevelőnők gondoskodtak – közülük egyesek láthatólag elszánták magukat, hogy pokollá teszik a kislány életét. De Norát élénk fantáziával és hatalmas képzelőerővel áldotta meg a sors, és egy egész külön világot teremtett magának a kertben és a ház eldugott zugaiban. Jessnek sokszor eszébe jutott, hogy a nagyanyjából kiváló író lehetett volna, ha nem tette volna félre a jó történetek iránti sóvárgását, hogy inkább öreg házakat mentsen meg és restauráljon.

Nora ugyanazokkal a szavakkal magyarázta az épületek iránti szenvedélyét Mattnek, mint amiket néhány évvel azelőtt mondott, amikor a helyi rádió egy női vállalkozókról szóló műsorában meginterjúvolták.

– Az emberek, akik régi házakban nőnek fel, idővel megértik, hogy az épületeknek megvan a maguk személyisége. Vannak emlékeik, és titkokat tudnának mesélni. Csak meg kell tanulni meghallgatni őket, aztán megérteni, mint bármelyik másik nyelvet. A házak nyelve az én anyanyelvem. Ez a ház tanította nekem, amikor kisgyerek voltam.

Jess olykor-olykor eltöprengett, vajon a ház azért jelent olyan sokat Norának, mert a folyton távol levő szüleivel ellentétben az épület erős volt, és megbízható? Erről Jessnek is lett volna mondanivalója.

– Hát, mindenesetre ez a leggyönyörűbb ház, amit életemben láttam – lelkendezett Matt, és mivel Nora szívéhez az út a Darling House-on keresztül vezetett, Matt megkapta a jóváhagyást. Amikor aztán négyszemközt maradt Jess-szel, Nora azért bevallotta, hogy nem érti, miért dönt úgy két sikeres fiatal, akiknek elég pénz van a zsebükben, hogy nem akarnak gyereket.

– A világ már úgyis túlnépesedett – felelte Jess félig viccesen.

Nora elengedte a témát, de csupán ideiglenesen. Ahogy múltak az évek, és Jess egyre közelebb járt a negyvenhez, a nagyanyja egyre inkább gondolkodóba esett.

– Matthew az oka? Ő nem akarja? Mert tudod, ez a férfiak számára egészen máshogy van. Ők megengedhetik maguknak, hogy várjanak. De ha teherbe esnél, biztos meggondolná magát. Na és ha nem? A gyerek akkor is ott marad neked, és egy dolgot megígérhetek: ha gyereked van, többé már semmi nem olyan fontos, mint ő.

Ezt a tanácsot Jess telefonon kapta, így Nora legalább nem látta, ahogy a szemét forgatja. De nem vitatkozott a nagyanyjával, tudta, hogy semmi értelme nem lenne. Norának mindig mindenről megvolt a határozott véleménye, és ebben a kérdésben megingathatatlan volt. Neki egyetlen gyermeke volt, Jess édesanyja, Polly, és számtalanszor elmondta Jessnek, hogy élete nagy bánata, hogy nem lett több.

– Mindig egy nagy család mátriárkájaként képzeltem el magam – mesélte –, unokatestvérekkel, vőkkel és menyekkel, gyerekekkel mindenütt. De ez nem adatott meg nekem. Csak az édesanyád, és ezért hálás vagyok Istennek, mert rajta keresztül kaptalak téged.

Jess szinte elviselhetetlenül szomorú lett a gondolatra, hogy valakinek, aki annyi mindent tudna adni, mint Nora, alig vannak közeli hozzátartozói. Sokszor eszébe jutott, hogy a saját édesanyja hogy lehetett olyan önző, hogy elhagyta Norát – amúgy Jesst is, persze, amikor a kislány tízéves volt. De megtanulta, hogy ezt ne mondja ki hangosan. Nora nem szeretett múltbeli dolgokon rágódni, és azt Jessnek sem hagyta.

– Nem engedhetjük meg magunknak, hogy a gyerekkorunk áldozatai legyünk – mondta. – Az ember nem hibáztathatja mindenért a szüleit, és egyébként a gyerekeit sem. A legtöbb ember megteszi, ami tőle telik, de sajnos néha ez nem elegendő.

Hogy Jess édesanyja megtette-e, ami tőle telt, az jó kérdés volt. Elhagyta a lányát, amikor északra ment, Queenslandbe, hogy új életet kezdjen.

– Nem azért tette, mert nem szeretett téged – erősködött Nora, aki mindig kész volt megvédeni a lánya cselekedeteit. – Polly egyszerűen nem tudott megbirkózni a feladattal. Még nem állt készen az anyaságra. Nagyon fiatal volt, és olyan gyorsan teherbe esett. Más az, amikor valakinek éveken át várnia kell, vágyakozni és álmodozni.

– Könnyen jött, könnyen ment – jegyezte meg Jess.

– Jess, aranyom, a cinizmus nem szép dolog, és nem is így volt. Ő nem tudott olyan anyád lenni, amilyet megérdemeltél, és ha belegondolsz, megértheted, milyen nagy dolog, hogy erre rájött. Ráadásul végül minden jól alakult, nem? Te meg én, mi ketten elég jól megvoltunk egymással.

Annál sokkal jobban megvoltak.

Megkezdődött a beszállás, Jess felmutatta a jegyét a mosolygó stewardessnek a kapunál.

– Isten hozta itthon, Miss Turner-Bridges – mondta a nő, és az akcentusa azonnal összekapcsolta őket. – Egészen Sydney-ig velünk tart?

– Igen.

– Jó utazást hazafelé!

Az utasfolyosóra lépve Jesst egy pillanatra elkapta a szédülés. A kinti hideg levegő behatolt a fémszerkezet résein át, és hirtelen tudatába ébredt, hogy határvidéken jár: a repülőtér és a gép, két ország, a saját élete két felvonása között. Az érzés arra emlékeztette, amikor gyerekkorában, amikor még az édesanyjával élt, elmentek a játszótérre a félsziget csücskében. Volt ott egy mérleghinta, amin imádott játszani. Felállt a közepére, és a testsúlyát hol az egyik, hol a másik lábára helyezve addig mocorgott, míg meg nem találta a tökéletes egyensúlyt.

A folyosó végén felpillantott a HSBC Bank hatalmas reklámjára. A kép a Piccadilly Circust ábrázolta. Eszébe jutott a hampsteadi háza, a tapasbár, Rachel, a házak a Well Walk mentén, a Judy Green’s virágboltja, a Waterstones könyvesbolt és a Hampstead Heath. A világa, az élete: órákkal ezelőttig fontos és valóságos, most azonban homályos és tünékeny, mint egy illúzió – egy kellemes álom, mely szertefoszlik mögötte, amikor fellép a repülőgép fedélzetére.

Ott minden színes volt, világos és utazásszagú. A fedélzeten az idő a saját szabályai szerint telt, és Jess összeszedte magát, koncentrált, mert ennek az utazásnak a végén, huszonnégy óra múlva és jó pár óceánnal és földrésszel odébb Nora vár rá. Az erő, ami hazafelé vonzotta, hirtelen fizikailag megfoghatóvá vált, és Jessre rátört a vágy, hogy végre újra szilárd talajt érezzen a lába alatt. A földgolyó túloldalán.

NEGYEDIK FEJEZET

Adelaide Hills, 1959. december 24.

– Kérem, Mr. Summers, mondja el még egyszer, hogy mit keresett a folyónál!