JASON REKULAK

BALJÓS
RAJZOK

WILL STAEHLE és
DOOGIE HORNER
illusztrációival

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jason Rekulak: Hidden pictures, Flatiron Books, New York, 2022.

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc.
and Andrew Nurnberg Associates.

Copyright © 2022 by Jason Rekulak

Original artwork © 2022 by Will Staehle and Doogie Horner

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2023

Hungarian edition © Open Books, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Merényi Ágnes

Borítóterv Nagy László

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-234-1

Ez egy kitalált történet. Az összes szereplő, szervezet és a regényben ábrázolt események vagy a szerző saját képzeletének szüleményei, vagy a fantáziája segítségével alkotta meg őket.

Julie-nak

1

Pár évvel ezelőtt kezdtem kifogyni a pénzből, ezért önkéntesnek jelentkeztem a Pennsylvania Egyetem egyik kutatására. Az útbaigazítás az egyetem Nyugat-Phillyben lévő orvosklinikai kutatóközpontjába vezetett, egy nagy előadóterembe, amely tizennyolc és harmincöt év közötti nőkkel volt tele. Mivel az utolsók között érkeztem, nem jutott szék. Reszketve kuporogtam a földön. Volt ingyenkávé és csokis fánk, meg egy nagy tévé, amelyikben a The Price Is Right ment, de a legtöbben a mobiljukat bámulták. A hangulat olyan volt, mint a gépjármű-nyilvántartóban, azzal a különbséggel, hogy a jelentkezőknek órabért fizettek, így az emberek nem tűntek boldogtalannak az egész napi várakozás miatt.

Egy fehér köpenyes orvos állt fel, és bemutatkozott. Azt mondta, hogy Susannek vagy Stacey-nek vagy Samanthának hívják, és a klinikai kutatási program munkatársa. Felolvasta a szokásos kötelező jogi nyilatkozatokat és figyelmeztetéseket, és emlékeztetett bennünket arra, hogy az illetményt Amazon ajándékutalvány formájában kapjuk, nem csekken vagy készpénzben. Páran morogtak, de nekem megfelelt; volt egy pasim, aki dolláronként nyolcvan centért megvette tőlem az összes utalványt, úgyhogy minden rendben volt.

Pár percenként Susan (azt hiszem, Susan volt) felolvasott egy nevet a listájából, olyankor valaki kiment. Senki nem jött vissza. Hamarosan rengeteg szabad hely lett, de én kuporogtam tovább a földön, mert úgy éreztem, ha megmozdulok, elhányom magam. Fájt mindenem, és rázott a hideg. Aztán körbefutott a hír, hogy nem végeznek előszűrést, vagyis senki sem fog vizeletet vizsgálni, pulzust mérni vagy bármi olyasmit tenni, amivel kizárhatnának a kutatásból, úgyhogy bedobtam a számba egy 40 millis Oxy tablettát, és addig szopogattam, amíg le nem jött róla a viaszsárga bevonat. Aztán visszaköptem a tenyerembe, szétmorzsoltam a hüvelykujjammal, és felszippantottam kábé a harmadát. Épp csak annyit, hogy rendbe jöjjek. A maradékot egy darabka fóliába csomagoltam, és eltettem későbbre. Aztán már nem is remegtem, és a padlón várakozás sem volt olyan rossz.

Körülbelül két órával később az orvos végre szólított, „Quinn! Mallory Quinn!”, én meg a sorok között elindultam felé, nehéz télikabátomat magam után húzva. Ha észre is vette, hogy be vagyok tépve, nem tett megjegyzést. Csak a koromat (tizenkilenc) és a születési dátumomat (március 3.) kérdezte, aztán összevetette a válaszaimat a jegyzeteiben szereplő adatokkal. Nyilván úgy ítélte meg, hogy elég józan vagyok, mert végigvezetett egy folyosólabirintuson, amíg egy kis, ablaktalan helyiségbe nem érkeztünk.

Öt fiatal pasas ült egy sorban, összecsukható székeken; mindannyian a padlót bámulták, így nem láttam az arcukat. De eldöntöttem magamban, hogy vagy orvostanhallgatók, vagy rezidensek – a sötétkék műtősruhájuk még nem fakult ki, és csak az eredeti csomagolás hajtásai mentén volt gyűrött.

– Rendben, Mallory, kérem, álljon a szoba közepére, a fiatalemberekkel szemben. Pont ide az X-re, tökéletes. Mielőtt bekötjük a szemét, elmondom, mi fog történni.

Akkor jöttem rá, hogy egy fekete alvómaszkot tart a kezében – olyasfajta puha pamut szemmaszkot, amilyet anyám szokott felvenni éjszakára.

Elmagyarázta, hogy e pillanatban az összes férfi a padlóra szegezi a tekintetét, de hamarosan engem fognak nézni. Az a feladatom, hogy jelezzem, amikor megérzem magamon a „mustráló pillantásokat”. Akkor majd emeljem fel a karomat, és tartsam úgy egészen addig, amíg az érzés tart, amikor pedig elmúlik, engedjem le.

– Öt percig csináljuk, de miután befejeztük, lehet, hogy megismételjük a kísérletet. Van kérdése, mielőtt elkezdjük?

Elnevettem magam. – Igen. Olvasták A szürke ötven árnyalatát? Mert biztos vagyok benne, hogy ez a tizenkettedik fejezet.

Könnyed kis viccelődésem ennyiben ki is merült, Susan ugyan udvariasan mosolygott, de a pasik közül egyik sem reagált. Az írótáblájukat babrálták, és egyeztették a stopperjüket. Minden arra utalt, hogy véresen komolyan veszik a kísérletet. Susan a szememre illesztette a maszkot, és megigazította a pántot, hogy ne legyen túl szoros.

– Nos, Mallory, rendben lesz így, kényelmes?

– Persze.

– Készen áll?

– Igen.

– Akkor háromra kezdünk. Uraim, figyeljék az óráikat. Egy, kettő, három.

Nagyon furcsa öt percig állni egy helyben, bekötött szemmel, egy tökéletesen csendes szobában, tudva, hogy a srácok a melledet, a fenekedet vagy bármidet bámulják. Nem voltak hangok vagy nyomok, amik segítettek volna kitalálni, mi történik. De határozottan éreztem, hogy figyelnek. Többször felemeltem és leeresztettem a karomat, és az az öt perc egy órának tűnt.

Miután végeztünk, Susan megkért, hogy ismételjük meg a kísérletet. Újra megcsináltuk az egészet. Aztán megkért, hogy ismételjük meg a kísérletet harmadszor is! És amikor végül levette a szemkötőt, az összes srác felállt és tapsolni kezdett, mintha most kaptam volna meg az Oscar-díjat.

Susan elmagyarázta, hogy egész héten nők százain végezték el a kísérletet, de én voltam az egyetlen, aki szinte maximális eredményt ért el, háromszor egymás után 97 százalékos pontossággal jeleztem a „férfitekintetet”.

Azt mondta a srácoknak, tartsanak szünetet, majd behívott az irodájába, és elkezdett kérdezősködni. Honnan tudtam, hogy a férfiak engem bámulnak? És nem volt rá épkézláb magyarázatom – egyszerűen csak tudtam. Valami birizgálást éreztem a tudatom legszélén. Le merem fogadni, hogy te is éreztél már ilyet, és pontosan tudod, miről beszélek.

– Meg van egy bizonyos hang is.

A nőnek elkerekedett a szeme. – Tényleg? Hall valamit?

– Néha. Nagyon magas hangokat. Mintha egy szúnyog zümmögne egészen a fülemnél.

Olyan gyorsan nyúlt a laptopjáért, hogy majdnem elejtette. Egy csomó jegyzetet gépelt be, aztán megkérdezte, hogy hajlandó lennék-e visszajönni egy hét múlva újabb vizsgálatokra. Mondtam, hogy óránként húsz dolcsiért annyiszor jövök, ahányszor csak akarja. Megadtam neki a mobilszámomat, és megígérte, hogy felhív, hogy megbeszéljünk egy időpontot – de én még aznap este elcseréltem az iPhone-omat öt szem 80-as Oxyra, szóval nem tudott lenyomozni, és soha többé nem hallottam felőle.

Most, hogy tiszta vagyok, kismillió dolgot őszintén bánok, és az iPhone-om elcserélése a többihez képest elhanyagolható. De néha eszembe jut a kísérlet, és elgondolkodom. Próbáltam felkutatni az orvost az interneten, de persze még a nevére sem emlékszem. Egyik reggel busszal elmentem az egyetemi klinikai központba, és megpróbáltam megkeresni az előadótermet, de a campus teljesen más lett; egy csomó új épületet húztak fel azóta, és minden összekuszálódott. Próbáltam olyan kifejezésekre ráguglizni, mint tekintetérzékelés, tekintetészlelés, de minden találatnál az olvasható, hogy ezek nem valós jelenségek – nincs bizonyíték rá, hogy bárkinek is lenne „hátul szeme”.

És azt hiszem, beletörődtem, hogy a kísérlet valójában meg se történt, hogy csak egy a sok hamis emlék közül, amelyeket az oxikodon, a heroin és más drogok rendszeres használata során szereztem. A pártfogóm, Russell szerint a hamis emlékek gyakoriak a függőknél. Azt állítja, hogy a függők agya csak a boldog képzelgésekre „emlékszik”, hogy ne a valódi emlékeken, a szégyenteljes dolgokon kelljen rágódnunk, amiket azért követtünk el, hogy betéphessünk, ne a förtelmes viselkedésünkön, amikor bennünket szerető, jó embereket bántottunk meg.

– Csak szedjük ízekre a történeted részleteit – mutat rá Russell. – Megérkezel egy régi, híres egyetem campusára. Be vagy állva a nyugtatóktól, de ez senkit sem érdekel. Belépsz egy jóképű fiatal orvosokkal teli szobába. Azok tizenöt percig bámulják a testedet, majd felállnak, és tapsviharban törnek ki! Ugyan már, Quinn! Nem kell Sigmund Freudnak lenni, hogy megértsd, miről szól ez!

Russellnek nyilván igaza van. Az egyik legnehezebb dolog a felépülésben az, hogy az ember megbéküljön azzal a ténnyel, hogy már nem bízhat az agyában. Valójában azt kell megértenünk, hogy a saját agyunk a legnagyobb ellenségünkké vált. Rossz döntések felé terel, felülírja a logikát és a józan észt, és a legkedvesebb emlékeinket elérhetetlen ábrándokká torzítja.

De azért van itt néhány kikezdhetetlen tény is:

A nevem Mallory Quinn, és huszonegy éves vagyok.

Másfél éve vagyok gyógyulófélben, és őszintén mondhatom, hogy nem vágyom alkoholra vagy drogokra. Végigjártam a Tizenkét Lépést, és az életemet az én Uram, a Megváltó Jézus Krisztus kegyelmébe ajánlottam. Nem fogod azt látni, hogy Bibliát osztogatok az utcasarkon, de mindennap imádkozom az Úrhoz, hogy segítsen nekem tisztának maradni, és ez eddig bevált.

Philadelphia északkeleti részén élek, a Safe Harborban, egy városi fenntartású otthonban, ahol a felépülés előrehaladott szakaszában lévő nők laknak. Félutas ház helyett háromnegyedes háznak hívjuk, mert bizonyítva a kitartásunkat, jó pár kiváltságra rászolgáltunk. Elmehetünk a boltba bevásárolni, mi magunk főzünk, és nincs sok idegesítő szabályunk.

Hétfőtől péntekig dajkaként dolgozom Becky néni Gyermekgondozó Intézetében, egy egerektől hemzsegő sorházban, ahol hatvan zsenipalántáról gondoskodom. Két és öt év közöttiek. Életem nagy részét pelenkacserével, aranyhalas kekszek osztogatásával és Szezám utcás DVD-k lejátszásával töltöm. Munka után elmegyek futni, majd részt veszek egy megbeszélésen, vagy a Safe Harborban maradok a lakótársaimmal, és Hallmark Channel-filmeket nézünk, az Örökké a szívembent vagy a Szerelmes vitorlákat. Nyugodtan nevess ki, de tuti nem fogsz találni olyan Hallmark-filmet, ahol egy prostituált fehér csíkokat szippant fel. Hát én pont ezeket a jeleneteket akarom kitörölni az agyamból.

Russell azért vállalta el a pártfogásomat, mert korábban távfutó voltam, és ő régóta edz sportolókat. Az 1988-as nyári olimpián az USA csapatának segédedzője volt. Később az Arkansas és a Stanford atlétikai csapatát vezette, és nyert velük nemzeti bajnokságot. Még később kristálymet hatása alatt vezetett, és halálra gázolta a szomszédját. Öt évet ült gondatlanságból elkövetett emberölésért, aztán felszentelt lelkész lett belőle. Most egyszerre öt-hat függőt támogat. A legtöbbjük olyan lecsúszott sportoló, mint én.

Ő vett rá, hogy újra kezdjek el sportolni (úgy hívja, hogy „futás a gyógyulásért”), és minden héten személyre szabott edzéstervet készít nekem, hosszú futásokat és sprinteket a Schuylkill folyó mentén, súlyzós és erőnléti edzésekkel kombinálva. Russell hatvannyolc éves, csípőprotézise van, de még mindig kétszáz kilót nyom fekve, hétvégenként eljön velem edzésre, tanácsokat ad, és szurkol nekem. Állandóan emlékeztet rá, hogy a női futók harmincöt éves korukra érnek a csúcsra, és hogy most jönnek a legjobb éveim.

Arra is bátorít, hogy tervezzem meg a jövőmet – hogy az életemet új környezetben kezdhessem újra, távol a régi barátoktól és a régi szokásoktól. Pont ezért szervezett nekem állásinterjút Ted és Caroline Maxwell-lel, a nővére barátaival, akik nemrég költöztek Spring Brookba, New Jersey-be. Dadust keresnek ötéves fiuk, Teddy mellé.

– Most költöztek vissza Barcelonából. Az apa számítógépekkel foglalkozik. Vagy az eladásukkal? Mindenesetre valami jól fizető dologgal, a részleteket elfelejtettem. A lényeg: azért költöztek ide, hogy Teddy – a gyerek, nem az apa – ősszel már itt kezdhesse az iskolát. Vagy az előkészítőt. Szóval azt akarják, hogy szeptemberig maradj náluk. De ha minden jól alakul, akkor ki tudja… Talán hosszabban is maradhatsz.

Russell ragaszkodik hozzá, hogy elvigyen az interjúra. Ő az a fajta fickó, aki mindig edzőcuccot vesz fel, akkor is, ha aznap nem edz. Ma fehér csíkokkal szegélyezett fekete Adidas melegítőt visel. A terepjárójában ülünk, a Ben Franklin hídon haladunk át, a bal sávban előzve, én meg végig azt a fránya kapaszkodót markolom, az ölembe bámulok, és próbálok nem kiborulni. Nem nagyon bírom az autózást. Busszal vagy metróval járok, és közel egy éve most hagyom el először Philadelphiát. Csak tíz mérföldet kell megtettünk a kertvárosig, de olyan érzés, mintha a Marsra lőttek volna ki.

– Mi a baj? – kérdezi Russell.

– Semmi.

– Feszült vagy, Quinn. Nyugodj meg.

De hát hogy a bánatba nyugodjak meg, amikor éppen egy óriási busz úszik be a képbe jobbról? Mint egy kerekeken gördülő Titanic, ráadásul olyan közel hozzánk, hogy ha kinyúlnék az ablakon, elérném. Megvárom, amíg egy kicsit eltávolodik, hogy ne kelljen kiabálnom.

– És mi van az anyukával?

– Caroline Maxwell. Orvos a veteránkórházban. Ahol a nővérem, Jeannie is dolgozik. Ő adta meg neki a nevemet.

– Mennyit tud rólam?

Megvonja a vállát. – Tudja, hogy másfél éve tiszta vagy. Tudja, hogy az én szakmai ajánlásomban maximálisan bízhat.

– Nem erre gondoltam.

– Ne aggódj. Elmondtam neki a történetedet, és alig várja, hogy megismerjen. – Nyilván szkeptikusnak tűnök, mert Russell nyomja tovább. – Ez a nő függőkkel dolgozik, ez a munkája. És a páciensei háborús veteránok, tengerészgyalogosok, durva afganisztáni háborús traumával. Ne érts félre, Quinn, de az ő sztorijukhoz képest a tiéd nem is olyan ijesztő.

Valami seggfej kidob egy műanyag zacskót a dzsipje ablakán, és nem tudjuk kikerülni, 60 mérföldes sebességgel trafáljuk telibe. Akkorát csattan, mint amikor üveg törik. Vagy bomba robban. Russell csak legyint, és két kattintással hűvösebbre állítja a légkondit. Az ölembe bámulok, egészen addig, amíg meg nem hallom, hogy a motor lelassult, és érzékelem a lehajtó kanyarjának lágy ívét.

Spring Brook azon dél-jersey-i falucskák egyike, amelyek már az amerikai függetlenségi háború idején léteztek. Tele van gyarmati és viktoriánus stílusú házakkal, a tornácukon ott leng az elmaradhatatlan amerikai zászló. Az utcák burkolata tükörsima, a járdák makulátlanul tiszták. Sehol egy árva szemét.

Megállunk egy közlekedési lámpánál, Russell lehúzza az ablakokat.

– Hallod ezt? – kérdezi.

– Nem hallok semmit.

– Pont ez az. Béke és nyugalom. Ez a tökéletes hely neked.

A lámpa zöldre vált, és beérünk egy körülbelül három háztömbnyi területet elfoglaló negyedbe, ahol üzletek és éttermek sorakoznak – van itt thai büfé, turmixbár, vegán pékség, kutyanapközi és jógastúdió. Van egy Matektanoda nevű felvételi előkészítő suli, mellette egy kis könyvesbolt kávézóval. És persze van egy Starbucks is, a teraszán tizen-huszonévesek ücsörögnek vagy százan, mindegyik az iPhone-ját nyomkodja. Úgy néznek ki, mint egy Target-reklám szereplői, színes ruhák, vadonatúj cipők.

Aztán Russell befordul egy mellékutcába, mintaszerű kertvárosi házak sora mellett haladunk el. Magas, terebélyes fák vetnek árnyékot a járdákra, színt hozva az épületek egyhangúságába. Nagybetűs táblák jelzik, hogy ITT GYEREKEK LAKNAK, LASSÍTS!, és amikor egy útkereszteződéshez érünk, mosolygós, neonszínű biztonsági mellényt viselő fickó enged át bennünket, aki a zebrát biztosítja. Minden olyan tökéletes, hogy olyan érzésem van, egy filmforgatás díszletei között vagyunk.

Végül Russell lehúzódik az út szélére, és megáll egy szomorúfűz árnyékában.

– Na jó, Quinn, készen állsz?

– Nem is tudom.

Lehajtom a napellenzőt, és megnézem magam a tükörben. Russell javaslatára nyári gyerektábori felügyelőnek öltöztem, zöld kerek nyakú pólót, khakiszínű sortot és hófehér Keds tornacipőt vettem fel. Mindig is hosszú, derékig érő hajam volt, de tegnap levágattam a lófarkamat, és egy rákellenes jótékonysági szervezetnek adományoztam. Az egészből csak egy sportos fekete bubifrizura maradt, alig ismerek magamra.

– Fogadj meg két tanácsot – mondja Russell. – Először is, mindenképpen mondd, hogy a gyerek tehetséges.

– Honnan tudhatnám én azt?

– Mindegy. Ebben a városban minden gyerek tehetséges. Csak találd meg a módját, hogy ezt szóba hozd.

– Rendben. Mi a másik tanács?

– Nos, ha az interjú rosszul menne. Vagy ha úgy gondolod, hogy bizonytalanok. Még mindig felajánlhatod ezt.

Kinyitja a kesztyűtartót, és mutat valamit, amit végképp nem akarok bevinni a házukba.

– Jaj, Russell, ne már.

– Vedd el, Quinn. Gondolj rá úgy, mint egy aduászra. Nem kell kijátszanod, de lehet, hogy szükséged lesz rá.

Épp elég rémtörténetet hallottam az elvonón ahhoz, hogy tudjam, valószínűleg igaza van. Fogom azt a hülye izét, és a táskám mélyére süllyesztem.

– Rendben – mondom neki. – Köszönöm, hogy elhozott.

– Figyelj, most megyek, és beülök a Starbucksba. Hívj fel, ha végeztél, és visszaviszlek.

Erősködöm, hogy minden rendben, elmagyarázom, hogy vonattal is vissza tudok menni Phillybe, és sürgetem, hogy rögtön induljon el hazafelé, mielőtt beáll a forgalom.

– Jól van, de feltétlenül hívj fel! – mondja. – Minden részletet hallani akarok, oké?

2

Kiszállok a kocsiból, megcsap a fülledt júniusi forróság. Russell dudál egyet, miközben elhajt, és sejtem, hogy innen már nincs visszaút. A Maxwell-ház impozáns, klasszikus kétszintes viktoriánus épület, sárga faborítással és fehér csipkézett tetődísszel. Tágas körtornácán fonott bútorok és rengeteg virágláda, tele sárga virágokkal – százszorszépekkel és begóniákkal. A telek egy nagy erdőre – vagy talán valamilyen parkra – néz, így az utca csupa madárcsicsergés, és hallom a rovarok zümmögését, ciripelését és surrogását.

Végigmegyek a térkővel burkolt ösvényen, és a lépcsőn felbattyogok a tornácra. Becsöngetek. Egy kisfiú jelenik meg az ajtóban. Narancsvörösben játszó, égnek álló hajával Troll babára emlékeztet. Leguggolok, hogy a szemünk egy magasságban legyen.

– Lefogadom, hogy Teddynek hívnak.

A fiú félénk mosollyal néz rám.

– Én Mallory Quinn vagyok. Te pedig…

Megfordul, felsprintel a lépcsőn az emeletre, és eltűnik a szemem elől.

– Teddy!

Nem tudom, mitévő tegyek. Egy kis előszoba van előttem, és egy folyosó, amelyik a konyhába vezet. Egy étkezőt látok (balra), egy nappalit (jobbra) és csoda szép fenyő padlóburkolatot (mindenütt). A központi légkondicionálóból meglepően friss, csipetnyi Murphy padlóolaj szagával keveredő illat árad, mintha valaki az előbb dörzsölte volna át vele a padlót. Az összes bútor modern, vadonatújnak tűnnek, mintha csak most érkeztek volna a Crate and Barrel bemutatóterméből.

Megnyomom a csengőt, de nem szólal meg. Még háromszor megnyomom – semmi.

– Helló! – szólok be.

A ház túlsó végében, a konyhában egy nő sziluettjét látom, végre hátrafordul, és észrevesz.

– Mallory? Te vagy az?

– Igen! Üdv! Próbáltam csengetni, de…

– Tudom, sajnálom. Majd megjavíttatjuk.

Mielőtt eltűnődhetnék, vajon honnan tudta Teddy, hogy megérkeztem, a nő máris elém siet. A legkecsesebb járással, amit valaha láttam – légiesen mozog, mintha a lába alig érintené a földet. Magas, vékony és szőke, a bőre világos, a vonásai lágyak, túl finomak ehhez a világhoz.

– Caroline vagyok.

Kezet nyújtok neki, ő azonban öleléssel üdvözöl. Azok közé az emberek közé tartozik, akikből melegség és együttérzés sugárzik, talán ezért szorít magához a szükségesnél egy picivel hosszabb ideig.

– Annyira örülök, hogy itt vagy! Russell annyi csodálatos dolgot mesélt rólad. Tényleg tizennyolc hónapja tiszta vagy?

– Tizennyolc és fél.

– Hihetetlen. Azok után, amin keresztülmentél! Ez igazán rendkívüli. Büszke lehetsz magadra!

Közel állok a síráshoz, mert nem számítottam rá, hogy amint beteszem a lábam, rögtön a gyógyulásról fog faggatni. De megkönnyebbülök, hogy túl vagyok rajta, hogy a legrosszabb már kiderült, és most már nyílt lapokkal játszhatok.

– Nem volt könnyű, de napról napra könnyebb.

– Én is pontosan ezt szoktam mondani a pácienseimnek. – Hátralép, tetőtől talpig végigmér, és elmosolyodik. – Nézzenek oda, majd kicsattansz az egészségtől! Szinte ragyogsz!

Bent a házban kellemesen hűvös van, 20 fok – valóságos felüdülés a kinti hőség után. Caroline a konyhába invitál, amely természetes fényben úszik, és úgy néz ki, mint egy főzőműsor díszlete a Food Networkön. Van benne egy nagy és egy kis hűtőszekrény, a tűzhelyen nyolc gázrózsát látok. A mosogató mint egy öblös vályú, elég széles ahhoz, hogy két külön csap legyen hozzá. És van tucatnyi, különböző formájú és méretű fiókos és nyitott tároló- és konyhaszekrény.

Caroline kinyit egy apró ajtót, és rájövök, hogy ez egy harmadik hűtőszekrény, egy miniatűr, tele hideg italokkal.

– Lássuk csak, van szódavíz, kókuszvíz, jeges tea…

– Szódavizet kérek. – Megfordulok, hogy megcsodáljam a hátsó udvarra néző panorámaablakot. – Ez a konyha gyönyörű.

– Hatalmas, ugye? Túl nagy három embernek. De beleszerettünk a ház többi részébe, úgyhogy belevágtunk. Van egy park mögöttünk, észrevetted? Teddy imád ott csatangolni.

– Ez jól hangzik.

– De állandóan ellenőrizzük, hogy nincs-e benne kullancs. Azon gondolkodom, hogy veszek neki egy bolhanyakörvet.

Egy poharat tart a jégadagoló alá, halkan csilingel – mint a szélcsengő a verandán –, miközben tucatnyi apró, kristályos jéggyöngy hullik ki belőle. Olyan érzésem van, mintha az előbb egy bűvésztrükköt láttam volna. Megtölti a poharat gyöngyöző szódavízzel, és átnyújtja.

– Mit szólnál egy szendvicshez? Készíthetek neked valamit?

Megrázom a fejem, de Caroline mégis kinyitja a nagy hűtőt, és élelmiszerek elképesztően széles választéka tárul fel előttem. Teljes tejes és szójatejes kancsók, szabadtartású barna tojás, és pesto, hummusz és pico de gallo, mind félliteres kiszerelésben. Sajtok, kefiresüvegek és fehér hálók, telis-tele friss zöldségekkel. És az a sok gyümölcs! Eper és áfonya, málna és szeder, kantalup és mézdinnye, óriási átlátszó műanyag dobozokban. Caroline kivesz egy zacskó bébirépát és egy doboz hummuszt, majd a könyökével becsukja a hűtőt. Észreveszem, hogy az ajtaján ügyetlen kis gyerekrajz van, egy nyuszi kezdetleges portréja. Megkérdezem, hogy Teddy műve-e. Caroline bólint.

– Alig hat hete vagyunk ebben a házban, és máris házi kedvencekre célozgat. Mondtam neki, hogy előbb be kell fejeznünk a kipakolást.

– Tehetségesnek tűnik – mondom neki, tartva attól, hogy erőltetettnek hangzik, hogy túl korán mentem túl messzire.

De Caroline egyetért velem!

– Ó, valóban. Tényleg nagyon fejlett a korosztályához képest. Mindenki ezt mondja.

Letelepszünk a reggelizősarokban lévő kis étkezőasztalhoz, és átnyújt egy papírlapot. – A férjem legépelt néhány szabályt. Egyik sem vészes, de a félreértések elkerülése végett jobb, ha rögtön tisztázzuk a dolgokat.

HÁZIREND

1. Tilos a drog!

2. Tilos az alkohol!

3. Tilos a dohányzás!

4. Tilos a káromkodás!

5. Tilos a képernyőbámulás!

6. Tilos a vörös hús!

7. Tilos az egészségtelen étel!

8. Tilos engedély nélkül látogatót fogadni!

9. Teddyről nem kerülhetnek fel fotók a közösségi médiában!

10. Tilos bármilyen vallás vagy babona! Tanítson tudományt!

A gépelt lista alatt van egy tizenegyedik szabály, finom női kézírással:

Jó szórakozást!

Caroline szabadkozni kezd a házirend miatt, pedig még végig sem olvastam. – A hetedik szabályt nem erőltetjük betegesen. Ha kedved támad muffint sütni, vagy vennél egy fagyit Teddynek, az rendben van. Csak szénsavas üdítőt ne igyon. A tizedik szabályhoz pedig a férjem ragaszkodott. Ő mérnök, műszaki ember, a számítástechnika a szakterülete. A tudomány fontos a családunknak. Nem imádkozunk, és nem ünnepeljük a karácsonyt. Olyat sem mondunk, hogy isten éltessen!

– És akkor mit mondanak?

– Boldog születésnapot. Ugyanazt jelenti.

Némi mentegetőzést hallok ki a hangjából, és látom, hogy futó pillantást vet a nyakláncom apró aranykeresztjére, amit anyámtól kaptam elsőáldozásomra. Biztosítom Caroline-t, hogy a házirendjével nem lesz gond.

– Teddy vallása magukra tartozik, nem az én dolgom. Én csak azért vagyok itt, hogy biztonságos, gondoskodó és egészséges környezetet biztosítsak neki.

Caroline láthatóan megkönnyebbül. – De persze a szórakozás is fontos! Ez a tizenegyedik szabály. Szóval, ha szeretnél egy különleges kirándulást tervezni, elmenni Teddyvel egy múzeumba vagy az állatkertbe, boldogan fizetek mindent.

Egy darabig a munkáról és az azzal járó felelősségről beszélgetünk, de Caroline nem kérdez sokat rólam. Elmesélem, hogy Philly déli negyedében nőttem fel, a Shunk Streeten, a stadionoktól északra. Hogy anyámmal és a húgommal éltem, és a háztömbünkben lakó összes családnál bébiszitterkedtem. Hogy a Central High Schoolba jártam, és éppen teljes sportösztöndíjat kaptam a Penn State-re, amikor az életem kisiklott. És Russell biztosan elmondta Caroline-nak a többit, mert a durva dolgokról nem faggat.

Ehelyett csak annyit mond: – Megkeressük Teddyt? Nézzük meg, hogy jöttök ki egymással.

A nappali közvetlenül a konyha mellett van – hangulatos családi szoba, van benne egy kényelmes sarokgarnitúra, egy bolyhos szőnyeg és egy nagy láda, tele játékokkal. A könyvespolc melletti falon a New York-i Metropolitan Opera Rigoletto, Bajazzók és Traviata előadásainak bekeretezett plakátjai díszelegnek. Caroline elmagyarázza, hogy a férjének ez a három kedvenc operája, és hogy Teddy születése előtt rendszeresen jártak a Lincoln Centerbe.

A gyerek a szőnyegen hasal, egy spirálos rajztömb van előtte, mellette 2HB-s grafitceruzák. Érkezésemre felnéz, huncut mosolyt villant, majd azonnal lesüti a szemét.

– Hát szia ismét. Valami szépet rajzolsz?

Erőltetett közönyösséggel rántja meg a vállát. Még mindig túl szégyenlős ahhoz, hogy válaszoljon nekem.

– Drágám, édesem – szól közbe Caroline. – Mallory kérdezett tőled valamit.

Teddy megint vállat von, aztán egészen közel hajol a papírhoz, amíg az orra gyakorlatilag hozzá nem ér a rajzhoz, mintha el akarna tűnni benne. Aztán a bal kezével a ceruzáért nyúl.

– Ó, látom, balkezes vagy! – mondom neki. – Én is!

– Ez gyakori a világ vezetőinél – mondja Caroline. – Barack Obama, Bill Clinton, Ronald Reagan – mind balkezesek.

Teddy úgy manőverezik a testével, hogy nem látok át a válla fölött, nem látom, min dolgozik.

– A kishúgomra emlékeztetsz – mondom neki. – Amikor annyi idős volt, mint te, imádott rajzolni. Volt egy óriási Tupperware doboza, tele zsírkrétával.

Caroline benyúl a kanapé alá, és előhúz egy óriási Tupperware dobozt, tele zsírkrétával. – Mint ez?

– Pontosan!

Caroline könnyedén, vidáman felkacag. – Elmondok egy vicces történetet: Egész idő alatt, amíg Barcelonában éltünk, képtelenek voltunk rávenni Teddyt, hogy ceruzát vegyen a kezébe. Vettünk neki filctollat, ujjfestéket, vízfestéket – nem mutatott semmilyen érdeklődést a képzőművészet iránt. És mi történt abban a pillanatban, hogy visszatértünk az Államokba, és beköltözünk ebbe a házba? Hirtelen Pablo Picasso lett belőle. Azóta megszállottan rajzol.

Felemeli a dohányzóasztal tetejét, és látom, hogy az valamiféle tárolóként is funkcionál. Kivesz belőle egy több centi vastag rajzlapköteget.

– A férjem gyakran élcelődik rajtam, amiért mindent megőrzök, de nem tudok ellenállni. Szeretnéd megnézni?

– Mindenképpen.

Lent a padlón Teddy ceruzája már nem mozdul. Az egész teste megfeszült. Látom rajta, hogy résen van, minden figyelmét a reakciómra összpontosítja.

– Ó, ez az első nagyon szép – mondom Caroline-nak. – Ez egy ló?

– Igen, azt hiszem.

– Nem, nem, nem – mondja Teddy, felpattan a padlóról, és odaáll mellém. – Ez egy kecske, mert szarvak vannak a fején, látod? És szakálla is van. A lovaknak nincs szakálluk. – Ezzel befészkeli magát az ölembe, és lapoz egyet, a következő rajzra irányítva a figyelmemet.

– Ez a kinti szomorúfűz?

– Igen, pontosan. Ha felmászol rá, láthatsz egy madárfészket.

Továbblapozgatok, és kis idő múlva Teddy elernyed a karjaimban, a fejét a mellkasomnak támasztja. Olyan érzés, mintha egy nagy kutyakölyköt ringatnék. A teste meleg, és olyan illata van, mint a szárítóból frissen kiszedett ruhának. Caroline félreül, onnan figyel bennünket, és elégedettnek tűnik.

A szokásos gyerekrajzok – sok állat, sok mosolygós arcú ember, sok napsütés. Teddy minden egyes rajznál figyeli a reakciómat, és úgy szívja magába a dicséretemet, mint egy szivacs.

A köteg utolsó rajza láttán Caroline meglepettnek tűnik. – Ezt félre akartam tenni – mondja, de már nincs más választása, mint magyarázkodni. – Ez Teddy és az ő, hmm, különleges barátja.

– Anya – mondja Teddy. – A neve Anya.

– Úgy van, Anya – mondja Caroline, és rám kacsint, mintegy jelezve, menjek bele a játékba. – Mindannyian szeretjük Anyát, mert ő játszik Teddyvel, amíg anyu és apu dolgozik.

Rájövök, hogy Anya biztosan valami furcsa képzeletbeli játszótárs, ezért megpróbálok valami kedveset mondani. – Jó, hogy Anya itt van, ugye? Főleg, ha új gyerek vagy egy városban, és még nem találkoztál a többi gyerekkel.

– Pontosan! – Caroline megkönnyebbül, amiért ilyen gyorsan vettem a lapot. – Így van.

– Anya most itt van? Itt van velünk a szobában?

Teddy körbenéz a nappaliban. – Nem.

– Hol van?

– Nem tudom.

– Találkozol vele még ma este?

– Minden este találkozom vele – mondja Teddy. – Az ágyam alatt alszik, hogy halljam, ahogy énekel.

Ekkor az előszobából kulcscsörgés hallatszik, nyílik és csukódik a bejárati ajtó. Egy férfihang kiált. – Hahó!

– A nappaliban vagyunk! – kiált vissza Caroline, és Teddyre néz. – Megjött apuci!

Teddy azonnal felugrik az ölemből, és szalad, hogy üdvözölje az apját, én pedig visszaadom a rajzokat Caroline-nak. – Ezek nagyon… érdekesek.

Megrázza a fejét, és nevet. – Nem megszállott, esküszöm. Ez csak egy nagyon furcsa fázis. És sok gyereknek van képzeletbeli barátja. A gyermekgyógyász kollégáim szerint ez nagyon gyakori.

Zavartnak tűnik, én pedig gyorsan megnyugtatom, hogy ez természetesen teljesen normális. – Biztos a költözés miatt van. Azért találta ki Anyát magának, hogy legyen kivel játszania.

– Bárcsak ne lenne olyan furcsa kinézetű ez a figura. Hogy tegyem ki ezt a hűtőre? – Caroline megfordítja, aztán a rajzkupac mélyére dugja. – De az a helyzet, Mallory, ha egyszer elkezdesz itt dolgozni, fogadok, hogy teljesen elfelejti. Annyi vidámságot fog megélni az új bébiszitterével!

Jólesik, ahogy beszél – mintha az interjúnak már vége lenne, az állást megkaptam volna, és most már csak a részletkérdéseket kellene tisztáznunk.

– Biztos vagyok benne, hogy az itteni játszóterek tele vannak a gyerekekkel – mondom neki. – Gondoskodom róla, hogy Teddynek rengeteg hús-vér barátja legyen, mielőtt elkezdődik az iskola.

– Tökéletes – mondja Caroline. – A folyosó felől lépteket hallani, Caroline közelebb hajol hozzám. – És figyelmeztetni akartalak valamire a férjemmel kapcsolatban. Nincs kibékülve a múltaddal. A drogok miatt. Szóval indokokat fog keresni, hogy nemet mondhasson. De te csak ne aggódj.

– Szóval mit kellene…

– És hívd Mr. Maxwellnek. Ne Tednek. Az tetszeni fog neki.

Mielőtt újabb kérdéseket tehetnék fel neki, Caroline visszahajol. Belép a férje, csípőjén a vigyorgó Teddyvel. Ted Maxwell idősebb, mint amire számítottam, jó tíz-tizenöt évvel idősebb Caroline-nál, magas és vékony, ősz hajú, sötét keretes szemüveget és szakállat visel. Márkás farmer, kopott Oxford cipő és sportzakó van rajta egy V nyakú póló fölött – lezsernek tűnő öltözék, de tízszer annyiba kerül, mint gondolná az ember.

Caroline csókkal üdvözli.

– Szívem, ő itt Mallory.

Felállok, és kezet fogok vele. – Üdvözlöm, Mr. Maxwell.

– Elnézést a késésért. Valami közbejött a munkahelyemen. – Összenéznek Caroline-nal, és eltűnődöm, vajon sokszor jön-e közbe valami. – Hogy megy az interjú?

– Nagyon jól – mondja Caroline.

– Nagyon-nagyon jól! – kiált fel Teddy. Kibújik az apja karjaiból, és visszaugrik az ölembe, mintha én lennék a Mikulás, akinek minden karácsonyi kívánságát fel akarná sorolni. – Mallory, szeretsz bújócskázni?

– Imádok bújócskázni – mondom neki. – Főleg nagy, régi házakban, ahol sok szoba van.

– Nekünk az van! – csillan fel nyomban Teddy szeme. – Nekünk nagy, régi házunk van! Sok szobával!

Egy kicsit megszorítom. – Tökéletes!

Tednek mintha nem igazán tetszene, hogy merre kanyarodtunk Teddyvel. Kézen fogja a fiát, és kicsalogatja az ölemből. – Figyelj, kishaver, ez egy állásinterjú. Egy nagyon komoly, felnőttbeszélgetés. Anyunak és apunak fontos kérdéseket kell feltennie Mallorynak. Úgyhogy most fel kell menned az emeletre, oké? Legózz, vagy…

Caroline félbeszakítja. – Drágám, már mindent átbeszéltünk. Ki akarom vinni Malloryt a kertbe, és megmutatni neki a vendégházat.

– Nekem is vannak kérdéseim. Adj, kérlek, öt percet.

Ted egy kicsit meglöki a fiát, útjára bocsátva. Aztán kigombolja a kabátját, és leül velem szemben. Rájövök, hogy nem olyan vékony, mint gondoltam – van egy kis pocakja –, de ez a pár pluszkiló jól áll neki. Jól tápláltnak, gondozottnak tűnik.

– Hozott egy extra példányt az önéletrajzából?

Megrázom a fejem. – Sajnálom.

– Semmi gond. Van nálam valahol.

Kicsatolja az aktatáskáját, és kivesz egy iratokkal teletömött nagy konferenciamappát. Ahogy átlapozza, látom, hogy más jelentkezők leveleivel és önéletrajzaival van tele. Legalább ötvenen jelentkezhettek.

– Itt is van. Mallory Quinn. – És ahogy kiveszi az önéletrajzomat a kupacból, látom, hogy tele van kézzel írt megjegyzésekkel.

– Középiskola igen, de főiskola nem, így van?

– Még nem – mondom neki.

– Ősszel fog beiratkozni?

– Nem.

– Tavasszal?

– Nem, de remélhetőleg hamarosan.

Ted ránéz a papírra, aztán hunyorog, és megcsóválja a fejét, mintha nem lenne világos valami. – Ebben nincs benne, hogy beszél-e idegen nyelven.

– Nem beszélek, sajnos. Hacsak annak nem számítjuk a dél-phillyi dialektust.

Caroline elmosolyodik. – Ó, igen, az tényleg egy másik nyelv!

Ted csak egy kis fekete X-et biggyeszt a rubrikába.

– Mi a helyzet a hangszerekkel? Zongora vagy hegedű?

– Egyik sem.

– Vizuális művészetek? Festészet, rajz, szobrászat?

– Nem.

– Sokat utazott? Volt külföldön?

– Tízéves koromban elmentünk Disneylandbe.

Az önéletrajzomba egy újabb kis fekete X kerül.

– És most Becky nénikéjénél dolgozik?

– Ő nem a nagynéném. Ez csak a bölcsőde neve: a Becky néni családiasabban hangzik. Gondolom, érti.

Átnézi a jegyzeteit. – Igen, igen, már emlékszem. Rehabilitációs foglalkoztatás. Nem tudja, mennyit fizet nekik az állam, hogy alkalmazzák?

Caroline a homlokát ráncolja. – Drágám, lényeges ez?

– Csak kíváncsi vagyok.

– Nem esik nehezemre válaszolni – mondom neki. – Pennsylvania állam a fizetésem egyharmadát fizeti.

– De nekünk az egészet saját zsebből kellene – mondja Ted, és számokat kezd firkálni az önéletrajzom margójára, valami bonyolult számítást végezve.

– Ted, van még kérdésed? – kérdezi Caroline. – Mert Mallory már régóta itt van. És még meg kell mutatnom neki a hátsó kertet.

– Nem gond. Már mindent tudok, amire szükségem van. – Nem kerüli el a figyelmem, hogy az önéletrajzomat a köteg legaljára teszi. – Örülök, hogy megismerhettem, Mallory. Köszönöm, hogy benézett.